På slagfältet

KAVALl

Anfaller!

Ares Forlag AS

INNeHåLl

★

General Custer

50

Mannen som alltid red i fronten blev general som 23-åring.

6

Alexander den store
erövringen av Asien

86

Slaget om Cambrai

- det första stora  pansarslaget

6		Slaget vid Gaugamela
Alexander den store mot den persiske storkonungen. Vem skulle bli kung över Asien?
22	Fokus:  Hannibals krigselefanter
24	Fokus:  Mongoler i europa
26	Slaget om Balaklava Det brittiska kavallerianfallet var lika ambitiöst som det var naivt. Det fick katastrofala följder  – och ett odödlig litterärt eftermäle.
44	Profil: rysk kavallerist
48	Fokus:  Slaget vid Azincourt
50	General Custers krig
Den amerikanske kavalleristen är mest  känd för sitt nederlag vid Little Bighorn 1876.  Men berömd blev han redan under det amerikanska inbördeskriget.
78	Profil: Nordstaternas kavallerister
82	Fokus:  Kamelkavalleriet
84	Fokus:  Slaget vid Omdurman
86	Slaget om Cambrai
När taggtråden på slagfälten i Frankrike hindrade all framfart övergick kavalleriet  från häst till pansar.
106	Profil: Polsk kavallerist
110	Fokus:  Italien mot Etiopien
112	pansarprofeten Guderian Heinz Guderian var en stridsvagnarnas mästare.
130	Fokus:  Tyskt pappkavalleri
132	Profil: Kosacker i tysk tjänst
136	Fokus:  fälttåget i Nordafrika
138	Pansarkrig i Norge  När tyska stridsvagnar intog
norska dalgångar.
160	Fokus:  Luftens kavalleri

Slaget  om  Balaklava
och "the charge of the light brigade"

26

78

Nordstats- kavalleriet

112

vägen mot toppen  Heinz Guderian

«

Kavalleriet  genom tiderna

tyskarna fick kämpa i den hårda terrängen

138

På slagfältet KAVAlleriet anfaller!

Gauga mela

Karl Jakob Skarstein

Alexander den store utkämpade sitt största slag vid Gaugamela i dagens Irak. Här mötte han den persiske storkonungens soldater. På det här slagfältet skulle det avgöras vem som skulle få kalla sig kung över Asien.

Slaget vid Gaugamela

Alexander den store stormar fram över stäpperna vid Gaugamela – vid Arabela i Irak, 331 f. Kr.
Målning: David Pentland

Alexanderstatyett från Muzeo Nationale di Napoli.

Makedonien blir en stormakt …

Det måste ha varit en skräckinjagande syn att se den makedoniska falangen rycka fram över slagfältet i kompakta fyrkanter myllrande av spetsiga lansar.
När dammet lagt sig på slagfältet vid Chaironeia i norra Grekland en sensommardag år 338 före Kristus låg flera tusen greker döda där de spetsats av makedoniernas lansar, huggits ned med svärd och träffats av pilar, kastspjut eller slungkastarnas stenar. Ridande på sin svarta hingst Bukefalos hade kung Filips son Alexander personligen lett anfallet mot Thebes berömda elitstyrka. ”Den heliga skaran” var 300 man med blanka hjälmar och skinande rustningar. De tappra tebanerna hade fortsatt att strida länge efter att slaget var förlorat. 254 av dem dödades innan det var över. Troligtvis deltog Alexander själv i slakten med lans och svärd.
Slaget vid Chaironeia var en stor triumf för kung Filip. Det var kronan på verket i hans flera år långa kamp för att få de grekiska stadsstaterna att vika sig för hans vilja. Efter den här segern måste grekerna gå med på att bilda det så kallade ”korintiska förbundet” med den makedoniske kungen som överhuvud.
En generation tidigare hade få kunnat föreställa sig att det lilla kungadömet Makedonien vid Egeiska havets norra ände skulle bli den dominerande makten i Hellas. Den makedoniska överklassen åberopade gärna ett visst släktskap med grekerna, men Makedonien hade inte mycket till övers för högkulturella stadsstater som Aten, Korint och Thebe. Medan stadsstaterna hade utvecklat olika former av begränsad demokrati var Makedonien ett arvskungadöme. Och även om grekerna i viss mån erkände makedoniernas grekiska ursprung och lät dem delta i de olympiska spelen såg de egentligen makedonierna som okultiverade barbarer. Enligt greker som besökte hovet uppförde kungen och hans stormän sig som brölande fyllon med en förkärlek för högljudda fester och ohämmat sex med både män och kvinnor.
Makedonien hade en mycket turbulent historia. Vilda stamfolk i norr gick ständigt till angrepp och kungariket hotades flera gånger. Under krigen mellan de grekiska stadsstaterna Aten och Sparta bytte makedonierna sida så många gånger att grekerna slutade ta dem på allvar. Förhållandena inne i Makedonien var inte mindre ombytliga. Det var sällan en kung dog utan att det uppstod stridigheter om vem som var den rätta arvingen. Men de grekiska stadsstaterna hade fullt upp med sina inbördes strider, och den makedonske kungen lyckades efter hand utnyttja situationen till att stärka sin makt runt norra Egeiska havet. När Filip II blev kung 359 f. Kr. gjorde han sig först av med en rad makedoniska rivaler.
Därefter började han arbeta målmedvetet för att stärka sitt krigsmaskineri.
Ursprungligen var det de adliga ryttarna, kallade hetairoi ”följesvänner”, som utgjorde kärnan i den makedoniska hären. Filip ökade antalet följesvänner och tränade dem i att anfalla i kilformation mot öppningar i fiendens linjer. Följesvänskavalleristerna hade bronshjälmar samt bröstharnesk av brons och läder. Deras huvudvapen var en lång lans och svärd för närstrider.
Filip genomförde också en grundlig omorganisation av infanteriet, det som blev den berömda makedoniska falangen. Fotsoldaterna han ärvde efter sina föregångare påminde antagligen om de grekiska stadsstaternas hopliter. Hopliterna hade tunga rustningar och stred med spjut och stora sköldar i täta rektangulära formationer, kallade falanger. Det fanns knappt bättre soldater i hela Medelhavsområdet. Även om de makedoniska fotsoldaterna hade liknande utrustning var de för få och för dåligt organiserade för att kunna mäta sig med stadsstaternas hopliter. Filip genomförde en rad åtgärder för att ändra på det. Han stärkte kontrollen över de yttre delarna av riket så att det blev lättare att rekrytera soldater därifrån. Dessutom gav han soldaterna ökad status som medborgare i Makedonien och de fick jordbruksmark som belöning för tjänstgöringen som soldat. På så sätt ökade härens storlek betydligt.
Nästa steg var att göra falangformationen mer slagkraftig. Soldaterna utrustades med fem meter långa lansar, kallade sarissor, som gav dem större räckvidd än vad de grekiska hopliterna hade. Storleken på sköldarna reducerades och rustningarna gjordes lättare så att soldaterna blev mer rörliga. Filip lade också stor vikt vid att ge sina trupper ordentlig träning. De skulle kunna manövrera raskt och precist.
Filip var snabb med att använda sin nya här. Redan året efter att han kom till makten slog han de vilda illyrierna i ett stort slag i en av bergsdalarna väster om Makedonien.
Sen riktade han uppmärksamheten åt sydost, mot de grekiska stadsstaterna. Med en blandning av skicklig diplomati, mutor och vapenmakt gjorde han sig sakta men säkert till herre över större delen av Hellas.
Därefter började Filip förbereda ett ännu ambitiösare projekt. Han ville anfalla Perserriket i öst. Det enorma imperiumet var den enda supermakten i den här delen av världen.
Storkonungen
För folken runt östra Medelhavet var storkonungen av Persien världens mäktigaste furste. Perserkonungens makt strålade ut från det storslagna palatset i residensstaden Persepolis norr om Persiska viken. Här tog han emot gåvor från sina undersåtar i praktfullt utsmyckade silverhallar. Hit kom meder, babylonier, egyptier, araber, etiopier, indier och många andra folkslag för att visa att de underkastat sig konungen. Gåvorna de medförde fyllde skattkammaren i Persepolis med ofattbara rikedomar.
Den mest berömda av storkonungens arméavdelningar var ”de tio tusen odödliga”, utvalda fotsoldater klädda i färggranna dräkter av dyrbara tyger med lätta brynjor under. De var beväpnade med spjut, pil och båge samt korta svärd, och de hade stora sköldar av härdat läder och trä. Den yppersta eliten i den persiska hären var de adliga kavalleristerna. De red på starka hästar och använde spjut, pil och båge och korta svärd eller sablar. Några av ryttarna var helt eller delvis bepansrade. När det var nödvändigt kallade storkonungen dessutom in kontingenter från många av de andra folkslagen i sitt rike. De var för det mesta lätt beväpnade spjutkastare, slungkastare och lätt kavalleri. Det hände att storkonungen samlade en här på över 100 000 man, kanske bortemot 200 000. Långt ifrån miljonen det ryktades om, men ändå en väldig krigsmakt som Mellanöstern knappt sett maken till.
Storkonungen var ändå långt ifrån bara en mäktig härförare. God statsmannaskicklighet gjorde att perserna lyckades styra ett rike som sträckte sig från Egeiska havet till Indien, och hålla ihop det mesta av det i över 200 år. En av nycklarna till deras framgång var att de visade stor tolerans inför andra folks seder och religioner. I de erövrade områdena fick invånarna i hög utsträckning sköta sig själva, i enlighet med sina egna traditioner, så länge de betalade skatt och ställde upp med soldater när de ombads om det. Det hände att storkonungen deltog i andra religioners ceremonier och offrade till deras gudar för att vinna stöd bland sina icke-persiska undersåtar.
Men storkonungen kunde också använda hårdare medel för att kontrollera sitt rike. De som trotsade storkonungens vilja riskerade en smärtsam död. Staden Miletos på Mindre Asiens västkust lades öde och invånarna blev antingen massakrerade eller sålda som slavar eftersom de gjort uppror. Liknande händelser ägde rum i Egypten.
Perserna krigade konstant mot skytiska nomadfolk på stäpperna i norr och öst, mot indierna i öst, mot egyptierna som ständigt gjorde uppror och mot grekerna runt Egeiska havet i nordväst. Ofta förlorade de, men ändå var de krigiska grannländerna sällan något hot mot Perserrikets existens, för där den persiska hären kom till korta kunde situationen oftast stabiliseras med persiskt guld. Persernas rikedom gjorde också att de hade råd att hyra in stora antal legotrupper, bland annat hopliter från de grekiska stadsstaterna.
Invasionen av Perserriket
År 336 f. Kr. skickade Filip av Makedonien sin första trupp över Hellesponten, det smala sundet mellan Europa och Asien, och anföll de persiska besittningarna i Mindre Asien. Det var väldigt vågat.
Men det skulle visa sig att Filip visste vad han gjorde. Flera gånger hade de grekiska hopliterna bevisat att deras slagkraft var åtskilligt större än de persiska soldaternas, inte minst då perserna invaderade Hellas. Eftersom hans egen makedoniska falang hade besegrat de grekiska hopliterna hade Filip anledning att tro att han kunde göra upp med perserna också. Tidpunkten var dessutom gynnsam, för Persien var allvarligt försvagat av inre oro efter att storkonungen mördats 338. Egypten och flera andra provinser var i uppror.
Den officiella förklaringen till Filips anfall var ett ge grekerna revansch för att perserna hade invaderat Hellas och bränt templen på Akropolis i Aten nästan 150 år tidigare. Den egentliga orsaken var snarare att Filip och hans stormän ville öka sin makt och rikedom på persernas bekostnad. Drömmen om ärofyllda bedrifter som skulle ge dem en plats i historien var nog också ett motiv.
Men så kom Filips tragedi. Hösten 336 mördades han under ett bröllopsfirande i Makedonien. Mannen bakom ogärningen var en försmådd älskare. Mycket tydde på att mördaren hade fått hjälp med att utföra sitt dåd och det gick rykten om att Alexander var inblandad, men det gick inte att bevisa. Andra rykten lade skulden på perserna.
Nu utropades den 20 år gamle Alexander till kung, men som vanligt vid makedoniska tronskiften hotades den nye kungens position av både hemliga rivaler och yttre fiender. Grekerna gjorde uppror när de hörde att den fruktade Filip var ersatt av gröngölingen Alexander, och i norr och väst började de krigiska stamfolken åter att röra på sig.
Men motståndarna hade underskattat Alexander. Han var uppfostrad i en brutal krigarkultur och hade under uppväxten vid det makedoniska hovet fått uppleva våld och mord på nära håll flera gånger. Redan som 16-åring ledde han ett fälttåg mot ett upproriskt stamfolk. Två år senare gav hans far honom befälet över det makedoniska kavalleriet i slaget vid Chaironeia. Alexander visade sig värdig uppgiften genom att leda sina ryttare i ett våldsamt anfall som splittrade fiendens slaglinje och isolerade tebanerna från sina grekiska förbundskamrater. Fadern ledde samtidigt det tunga makedoniska infanteriet till seger på motsatt flygel.
Alexander visade sig vara en handlingskraftig kung. Hans makedoniska rivaler oskadliggjordes en efter en, och samtidigt ledde han hären i ett par snabba fälttåg som kuvade både stamfolken i norr och grekerna i söder. På mindre än två år säkrade han sin position i Hellas och Makedonien. Han flyttade sitt kungarikes norra gräns ända upp till Donau, och nu härskade han redan över ett större landområde än vad fadern gjort.
Allt tyder på att Alexander var besatt av att vinna ära och berömmelse i ännu högre grad än fadern. Hans förebild var självaste Akilles, den främste av de grekiska hjältarna i Homeros epos Illiaden. När den 22 år gamle Alexander våren 334 seglade övre Hellesponten för att anfalla Perserriket satte han först kurs mot ruinerna av det gamla Troja, platsen för händelserna Homeros skildrat. Här besökte han det som skulle vara Akilles grav och offrade i gudinnan Atenas tempel. Sedan ledde han sina män österut på jakt efter persernas härstyrkor.
Inberäknat de trupper Filip skickat över Hellesponten två år tidigare, under den erfarne generalen Parmenions befäl, förfogade Alexander över en styrka på bortemot  50 000 man, varav ungefär 6 000 var kavalleri.
Alexander mötte de persiska guvernörernas härstyrkor i Mindre Asien i ett våldsamt slag vid floden Granikos nära Hellesponten. Han red som vanligt i första led och hamnade personligen i närstrid med de persiska guvernörerna. En av perserna riktade ett så kraftigt svärdshugg mot Alexander att den unge kungens hjälm sprack. I nästa ögonblick red guvernören Spithridates mot Alexander för att hugga ner honom bakifrån, men en makedonisk veteran ilade till och högg av perserns arm med ett våldsamt svärdshugg. Flera av de persiska guvernörerna dödades i striden mot Alexander och hans följesvänskavalleri. Utan sina ledare tappade guvernörernas här modet och flydde. Bara några tusen grekiska legosoldater, som låtit sig hyras in av perserna, fortsatte strida. De flesta av dem höggs ned, och resten skickade Alexander till tvångsarbete i gruvor i Makedonien som straff för deras förräderi.
Segern öppnade vägen genom Mindre Asien. Makedonierna marscherade söderut längs kusten och intog den ena staden efter den andra. Därefter fortsatte de inåt landet till staden Godrion innan de på nytt satte kurs söderut mot hjärtat av Persien. Inom loppet av ett år hade Alexander gjort sig till herre över det mesta av Mindre Asien. Men än hade han inte mött storkonungens egen här.
Hösten 333 ledde Alexander sina män in i Syrien. Han var på väg söderut längs kusten när han plötsligt fick besked om att storkonungen Dareios III själv hade korsat ett bergspass längre norrut med en stor här, kanske så mycket som flera hundra tusen man. Perserna stod nu mellan makedonierna och hemlandet. Med den enda goda reträttmöjligheten spärrad skulle ett nederlag få katastrofala följder för Alexander. Ändå tvekade han inte att gå till anfall.
Prinsessan och halva kungariket
Slaget utkämpades längs floden Pinaros nära en liten stad kallad Issos. Slagfältet var avgränsat av berg i öst och Medelhavet i väst.
Åter red Alexander i spetsen för sina följesvänskavallerister i ett våldsamt anfall som bröt igenom persernas vänstra flygel. Sedan satte han kurs rakt mot storkonung Dareios som stod i en rikt utsmyckad vagn nära mitten av persernas linjer.
När Dareios såg Alexander komma ridande emot sig genom kaoset insåg han att det var bäst att ge sig iväg så snart som möjligt. Storkonungens flykt ledde till att perserna miste modet och snart upplöstes hela den stora hären. Alexanders kavallerister slaktade flera tusen av de flyende perserna och deras allierade innan mörkret sänkte sig över slagfältet. I persernas läger fann makedonierna storkonungens mor, hans hustru, hans sex år gamle son och hela storkonungens harem (enligt ryktena hade han en haremskvinna för alla årets dagar). Alexander behandlade kungafamiljen med respekt och ska ha utvecklat ett särskilt gott förhållande till sin fiendes mor.
Men Dareios hade fortfarande en stark flotta som hotade makedoniernas förbindelselinjer och kunde uppmuntra grekerna till att göra uppror. Därför fortsatte inte Alexander förföljelsen av den flyende storkonungen, utan marscherade i stället söderut längs kusten av Fenicien, dagens Libanon. Målet var hamnstäderna som var baser för den persiska flottan. Utan de hamnstäderna skulle inte flottan fungera. Medan Alexander var upptagen med det skyndade sig Dareios tillbaka till Babylon för att samla ihop en  ny här.
Erövringen av kustremsan tog längre tid än Alexander tänkt sig. Den mäktiga staden Tyros vägrade böja sig för den makedoniske kungen, och den intogs först efter en belägring som varade i sju hela månader och stod makedonierna dyrt. Efter att Tyros fallit gick merparten av den persiska flottan över till Alexander. Från Tyros marscherade han vidare söderut och stormade staden Gaza efter en ny svår belägring.
Sedan ledde Alexander in sina trupper i Egypten. Egyptierna hade flera gånger gjort uppror mot perserna och de lyckades hävda sin självständighet gentemot storkonungen under långa perioder, men några år innan Alexanders ankomst hade perserna åter lagt landet under sig och straffat upprorsmakarna hårt. Därför hyllade egyptierna Alexander som en befriare. Den persiska garnisonen gjorde inget nämnvärt motstånd och Alexander kunde snart låta sig utnämnas till farao. Under vistelsen i Egypten grundlade han staden Alexandria, som skulle bli en av de viktigaste städerna vid Medelhavet. Alexander besökte också det berömda oraklet i Siwa-oasen, där han hälsades som en gud. Alexander hävdade själv att han var Zeus son och hans senare beteende tyder faktiskt på att han trodde att han var en gud.
Efter erövringen av Egypten och Medelhavskusten hade Alexander ryggen fri. Han satte kurs mot öst för den slutliga uppgörelsen med storkonungen. Det hade nu gått nästan två år sedan slaget vid Issos, så Dareios hade haft gott om tid att sätta ihop en ny här. Den här hären var antagligen minst lika stor som den förra och betydligt större än Alexanders här.
Sommaren 331 var Alexander tillbaka i Tyros på den libanesiska kusten. Här förberedde han det kommande fälttåget österut mot Mesopotamien och hjärtat av Perserriket. Vid ungefär den här tidpunkten mottog han en mycket generös fredstrevare från Dareios: storkonungen var villig att ge Alexander allt land väster om floden Eufrat samt sin äldsta dotter som hustru. Dessutom skulle den makedoniske kungen få 30 000 talenter, en enorm pengasumma, som lösensumma för resten av den persiska kungafamiljen. Alexander erbjöds alltså prinsessan och halva kungariket för att stoppa sitt erövringståg. Det berättades senare att Parmenion, den främsta av de makedoniska generalerna, sa att om han hade varit Alexander så skulle han ha accepterat Dareios erbjudande, varpå Alexander svarade att det skulle han också ha gjort – om han vore Parmenion. Alexander avslog arrogant storkonungens erbjudande. Dareios fick besked om att han inte kunde förhandla som Alexanders like, för Alexander var nu den nye kungen av Asien. Dareios måste underkasta sig helt eller slåss.
Sedan ledde Alexander sina män ut ur Tyros. Marschen gick mot norr och öst, genom Syrien via Damaskus till floden Eufrat, där en förtrupp byggt broar så att hären kunde korsa floden. I stället för att nu sätta kurs söderut genom Mesopotamien till Babylon, som perserna nog förväntat sig, fortsatte Alexander österut mot floden Tigris. Här var landet mer fruktbart än vad det var längre söderut, vilket gjorde livet lättare för både soldaterna och hästarna.
Under den över 40 mil långa marschen från Eufrat till Tigris hölls den makedoniska hären ständigt under uppsikt av persiska ryttare. Från och till utbröt små sammanstötningar mellan det persiska kavalleriet och den makedoniska förtruppen. Några av perserna togs till fånga och förhördes. På så sätt fick Alexander veta att Dareios jättehär var på väg norrut från Babylon mot staden Arbela (Erbil), ett stycke öster om Tigris.
Alexanders här korsade Tigris strax norr om där staden Mosul nu ligger. Det hade kommit besked om att Dareios skulle försöka hindra Alexander från att korsa floden, men de persiska kavalleristerna som väntade på den östra stranden försvann så snart makedonierna satte sin fot på deras sida av floden. Alexander hade tur som inte mötte motstånd här, för vadstället var djupt och strömmen strid. Att komma över till andra sidan var svårt och ansträngande för hans soldater. Efter att alla kommit över floden lät Alexander hären vila i ett par dagar.
Härarna på Gaugamelaslätten
Ungefär klockan nio på kvällen den 20 september 331 gled en svart skugga in framför månen. Både makedonierna och perserna stirrade mot himlen och undrade vad det betydde. Att månförmörkelsen var ett tecken från gudarna tog de flesta för givet, men frågan var hur det skulle tolkas. Alexanders egen spåman var snabb att försäkra makedonierna om att förmörkelsen varslade om persernas undergång och att det avgörande slaget skulle utkämpas under den innevarande månaden. Samma kväll fortsatte makedonierna marschen österut på jakt efter Dareios här. Några dagar senare gav förtruppen besked om att de hade funnit perserhären, men vid en närmare granskning visade det sig att det bara handlade om runt 1 000 av storkonungens ryttare. Den lilla persiska styrkan slog till reträtt så snart makedonierna närmade sig. Alexander ledde förföljelsen i spetsen för sitt kavalleri och lyckades fånga några av perserna.
Fångarna berättade att den persiska hären befann sig i närheten, vid byn Gaugamela. Nu slog Alexander läger och lät sina trupper vila i fyra dagar innan han fortsatte framryckningen med stor försiktighet.
Natten mot den 30 september ställde Alexander upp sina soldater i slagordning och ledde dem över åsarna som skilde dem från fienden. I gryningen marscherade makedonierna över den sista åskammen och såg Gaugamelaslätten under sig. Där stod den persiska hären. Det måste ha varit en skrämmande syn, inte minst på grund av den enorma kavalleristyrka Dareios hade samlat från de östra delarna av sitt rike. Ingen av makedonierna hade någonsin sett så många ryttare. De kan ha varit över 30 000. Alexanders kavalleri var bara 7 000.
Bland Dareios kavallerister fanns skytiska stamfolk från de centralasiatiska stäpperna som var mästare i att skjuta med pil och båge från hästryggen. Där fanns tungt kavalleri från de bördiga bergsdalarna i Baktrien i norra Afghanistan, känt för sina starka hästar, fruktade hyrkanier från Kaspiska havets södra del och indiska ryttare från landen längs Indus långt i öst. Dessutom tillkom det persiska och mediska kavalleriet, gräddan av storkonungens här. Vanligtvis använde perserna och mederna kastspjut i strid, men Dareios hade också börjat införa lansar och svärd efter det makedoniska kavalleriets mönster. En del av de här kavalleristerna var väl skyddade av nästan heltäckande rustningar.
Förutom det vanliga kavalleriet hade Dareios tagit fram ett vapen med långa traditioner i Mellanöstern: 200 stridsvagnar dragna av hästar. De här vagnarna hade långa skarpa liar som stack ut från hjulaxlarna och skar upp fienden när de passerade. Sådana stridsvagnar hade länge ansetts vara föråldrade, eftersom vanligt kavalleri var mycket mer flexibelt och inte så beroende av jämnt underlag på slagfältet. När Dareios ändå tog fram stridsvagnarna igen var det antagligen för att han hoppades att de skulle kunna få till öppningar i Alexanders formationer, öppningar hans talrika kavalleri kunde utnyttja. Stridsvagnarna skulle också kunna skrämma makedonierna som inte var vana vid dem.
Förutom stridsvagnarna hade Dareios 15 elefanter som hans indiska trupper tagit med sig. De kan också ha varit tänkta som skrämselvapen, men det är osäkert vilken roll de hade i Dareios slagplan. De var troligtvis för dåligt tränade för att få en plats framför slaglinjen.
Bakom kavalleriet och stridsvagnarna stod storkonungens soldater. Deras styrka var först och främst antalsmässig. Det råder inte några tvivel om att de var flera gånger så många som Alexanders män. De flesta uppskattningar ligger på över 100 000. Ändå var Dareios fotsoldater knappast tänkta att ha någon betydande roll i slaget. De allra flesta av dem tillhörde löst organiserade skaror från alla hörn av det vidsträckta Perserriket och kunde på inget sätt mäta sig med den makedoniska falangen.
Alexander fick antagligen en chock när han såg storleken på Dareios styrkor och inte minst det talrika kavalleriet. Han tillkallade sina främsta officerare för att höra vad de tyckte att han borde göra nu. I tidigare slag hade han anfallit nästan så snart han fick syn på fienden, men den här gången var han mer försiktig. Den erfarne Parmenion rådde honom att genomföra en ordentlig rekognoscering innan han gick till anfall, ifall perserna hade dolda fällor på slagfältet. Alexander bestämde sig för att följa rådet. Han tog med sig några av sina följesvänskavallerister samt en del av det lätta infanteriet och red iväg för att titta närmare på slagfältet och persernas positioner. Det visade sig att perserna hade jämnat ut marken över ett stort område för att göra det lättare för stridsvagnarna och kavalleriet att förflytta sig. Alexander la också märke till hur Dareios hade ställt upp sin här. Perserna visste att Alexander och följesvänskavalleriet alltid ställde upp på höger flygel av den makedoniska slaglinjen, eftersom det räknades som den mest ärofyllda positionen. Dareios hade därför placerat de flesta av stridsvagnarna och det bästa kavalleriet på sin vänstra flygel för att möta den makedoniske kungens anfall. Det var också uppenbart att den persiska slaglinjen var mycket längre än Alexanders. Därmed skulle perserna kunna svänga runt Alexanders flanker och omringa honom.
Efter rekognosceringen lät Alexander sina män vila resten av dagen. På kvällen samlade han officerarna till ett nytt krigsråd för att informera dem om sina planer för slaget som skulle äga rum nästa dag, den 1 oktober. Enligt den grekisk-romerske historikern Arrianus sa Alexander till sina officerare att han inte behövde inspirera dem med sina ord, för den tapperhet de visat i tidigare slag och bedrifterna de redan utfört var inspiration nog. Det enda han bad om var att var och en skulle elda på sina män till att göra sitt yttersta, för den här gången stred de inte bara om Syrien, Fenicien eller Egypten. Det som nu skulle avgöras var vem som skulle härska över hela Asien. Alla måste bevara självkontrollen i det avgörande ögonblicket och rycka fram i stillhet när det krävdes, men i det rätta ögonblicket måste de ge ifrån sig ett högt rop och därefter bröla ut sitt stridsrop för att sätta skräck i fienden. Alla måste följa den här ordern och framföra den till sina män utan att tveka. Till slut påminde han dem om att om en man svek kunde han försätta alla i fara, men om alla gjorde sitt bästa skulle de vara med om att bidra till seger. Det berättas att den kvällen offrade Alexander till Fobos, fruktans gud. Vi kan nog räkna med att han bad om att fruktan skulle gripa perserna under det kommande slaget men låta hans egna makedonier vara i fred.
Enligt Arrianus gick Parmenion till Alexanders tält och uppmanade honom att överraska perserna med ett nattanfall. Ett plötsligt anfall i skydd av mörkret kunde skapa panik hos Dareios män och då skulle deras stora antal vara betydelselöst. Alexander ska ha svarat att det var under hans värdighet att stjäla segern på det sättet. Han ville vinna öppet och ärligt, utan att luras. Det var viktigt för Alexander att vinna på ett sätt som tydligt visade att han var Dareios överman, för då skulle det vara lättare att överta rollen som kung över Asien. Praktiska militära hänsyn kan också ha påverkat beslutet. I mörkret sker lätt oförutsedda ting som kan skapa lika stor förvirring hos angriparna som hos de angripna. I dagsljus skulle makedoniernas träning och disciplin komma mer till sin rätt.
Perserna ska dock ha fruktat ett nattligt anfall och höll sig vakna. Historikern Arrianus, som själv var general, menade att det måste ha varit förödande för persernas stridsmoral att de fick stå uppställda i mörkret och vänta i timme efter timme på ett anfall som aldrig kom. Makedonierna verkar ha fått långt mer vila natten innan slaget.
De sista förberedelserna
När solen steg upp över horisonten i öst låg Alexander i djup sömn berättar flera av antikens historiker. Enligt dem hade han legat vaken till långt inpå natten medan han tänkte igenom sina planer för det kommande slaget. Han somnade först när det nästan var morgon, men då ska han i gengäld ha sovit gott. Medan solen steg högre och högre på himlen och den persiska hären när som helst kunde anfalla var de makedoniska officerarna osäkra på vad de skulle göra. Till slut gick Parmenion in i Alexanders tält och väckte honom. Då han tillfrågades om hur han kunde sova så gott när han hade ett stort och viktigt slag framför sig svarade Alexander att han hade varit nervös så länge Dareios drog sig tillbaka och undgick strid, för då kunde kriget dra ut på tiden, men nu när det hela skulle avgöras med ett stort slag kände han sig trygg med att allt skulle gå bra. Alexander iförde sig rustning och grep sina vapen. Bröstharnesket bestod av dubbla plåtar med härdat lin och var en del av bytet makedonierna tagit efter slaget vid Issos. Över rustningen bar han en elegant kappa, en gåva från Rhodos. Svärdet som hängde i bältet ska ha varit förbluffande lätt, samtidigt som det var mycket väl härdat. Han tog med sig hjälmen, men väntade med att sätta på sig den. Den var av järn men blänkte som renaste silver. Hjälmbusken var vit som snö.
Nu ledde Alexander sina män ner på slätten där perserna väntade. I utgångsskedet kunde hans slaguppställning påminna om den han använt i sina tidigare slag. Han hade lärt sig den av sin far, som i sin tur var inspirerad av den tebanske fältherren Epaminondas. Huvudprincipen var att koncentrera de starkaste avdelningarna på den ena flygeln, vanligtvis den högra, så att den kunde bryta igenom fiendens linjer, medan resten av linjen höll igen. Slaglinjen blev då diagonal.
Alexander placerade som vanligt den makedoniska falangen, 10 000 man i kompakta fyrkanter med 5 meter långa lansar, i mitten av linjen. Till höger om den reguljära falangen stod de 3 000 hypaspisterna, ”sköldbärarna”, eliten i Alexanders infanteri. De var antagligen beväpnade ungefär som falangisterna, men hade lite bättre utrustning och mer allsidig träning. Till höger om sköldbärarna stod själva spjutspetsen i den makedoniska hären: Alexander och följesvänskavalleriet, cirka 2 000 ryttare med bröstharnesk, hjälmar och långa lansar. Totalt utgjorde sköldbärarna och följesvänskavalleriet tyngdpunkten i Alexanders diagonala slagordning.
På motsatt flygel stod Parmenion med kavalleriet från Thessalien. De här framstående ryttarna från norra Hellas ska ha varit helt på samma nivå som följesvänskavalleriet. Som i tidigare slag var Parmenions uppgift att uppehålla en så stor del av fiendens här som möjligt medan Alexander utförde det avgörande anfallet.
Så långt följde Alexander sin vanliga uppställning, men utöver det hade han tänkt ut en rad tilltag som skulle uppväga persernas antalsmässiga överlägsenhet. För det första ställde han upp en ny falang av grekiska allierade och legotrupper en bit bakom den makedoniska falangen. Om det persiska kavalleriet red runt Alexanders korta frontlinje för att anfalla bakifrån kunde den andra linjen vända om och möta anfallet. Framför och vid sidan av båda flyglarna placerade Alexander lätt beväpnade fotsoldater som bågskyttar, spjutkastare och slungkastare samt en rad avdelningar med lätt kavalleri. De här avdelningarna skulle skydda elitavdelningar som sköldbärarna och följesvänskavalleriet. Om de pressades hårt kunde de lätta trupperna på flankerna svänga bakåt och bilda en förbindelse mellan de två falangerna så att Alexanders slagformation blev en stor rektangel som kunde möta anfall från alla håll.
Innan slaget började red Alexander barhuvad längs linjerna och uppmuntrade trupperna. På motsatt sida av slagfältet stod Dareios i sin ståtliga stridsvagn och studerade makedoniernas formationer. Enligt historikern Diodorus hade Dareios utmärkt sig som en tapper krigare innan han blev storkonung, bland annat genom att vinna en tvekamp mot en lokal slagskämpe under ett fälttåg längs Kaspiska havets södra kust. En annan historiker, greken Plutarchos, berättar att Dareios var en lång och snygg man. Vi har även en bild – den berömda romerska mosaiken från Pompeji – som visar honom lång och smal med mörkt hår och skägg. Den här mosaiken bygger troligtvis på en förlorad målning från Alexanders tid.
Dareios hade placerat sig strax till vänster om mitten av den persiska slaglinjen med några av sina bästa soldater. Här stod det 1 000 man starka kungliga kavalleriet, som hade hederstiteln ”kungens släktingar”. Här stod också de bästa av hans persiska fotsoldater, de så kallade ”äppelbärarna”, iförda dyrbara dräkter och beväpnade med långa spjut samt pil och båge. Namnet hade de fått eftersom deras spjut hade förgyllda äppelformade motvikter i ena änden. De var antagligen efterföljarna till ”de tio tusen odödliga” som gjort sig berömda under tidigare perserkungar. Vid sidan av det kungliga kavalleriet och äppelbärarna stod ungefär 2 000 tungt bepansrade grekiska legosoldater, antagligen de enda fotsoldaterna i Dareios här som kunde ge den makedoniska falangen något ordentligt motstånd.
När Alexander var färdig med att elda på sina män intog han sin fasta position på höger flygel. Han gav order om att framryckningen skulle börja. Dittills hade han ridit på en av sina reservhästar, eftersom han ville spara sin åldrande favorit, den svarta hingsten Bukefalos, men när framryckningen startade red han på Bukefalos.
Slaget om Asien
Marscherande fötter och hästhovar fick dammet att virvla upp från den torra slätten och de omgavs av täta dammoln. Ingen av dem som deltog i slaget hade nu full överblick över härarnas rörelser. Genom att sätta samman de olika detaljerna från olika källor går det ändå att bilda sig en viss uppfattning om hur slaget troligtvis utkämpades.
I stället för att marschera rakt mot perserna ledde Alexander sin här snett åt höger, med den högra flygeln framskjuten närmast fienden. Dareios svarade med att förskjuta sin här snett åt sidan, parallellt med Alexanders. De lätt beväpnade trupperna som skyddade Alexanders slaglinje hamnade snart i strid med sina persiska motparter, och pilar, kastspjut och slungade stenar flög genom luften i täta, dödsbringande skurar.
Under tiden fortsatte makedoniernas marsch åt höger. När de började närma sig kanten av det område perserna jämnat ut för stridsvagnarna insåg Dareios att han måste göra något. Bessus, befälhavare över persernas vänstra flygel, fick order om att skicka en del av sitt kavalleri runt Alexanders högra flank för att stoppa marschen mot den oländiga terrängen. Ungefär samtidigt gav Dareios sina stridsvagnar order om anfall.
Nu började slaget på allvar. Stridsvagnarna rullade fram i rasande fart med de virvlande liarna utstickande från hjulaxlarna, men Alexanders män var förberedda. De lätt beväpnade trupperna, som var placerade framför falangen, kastade spjut på hästarna som drog vagnarna och dödade många av dem. Vid andra tillfällen lyckades makedonierna gripa seldonen och riva ner perserna från vagnarna. Andra källor berättar att Alexanders falangister slog på sina sköldar och förorsakade ett fruktansvärt larm som skrämde många av hästarna så att de vände om och brakade in i sina egna linjer med vagnarna på släp. Några av stridsvagnarna nådde ändå fram till Alexanders slaglinje, men makedonierna bildade öppna korridorer i falangen där vagnarna rullade igenom utan att göra någon större skada. Bakom linjerna övermannades vagnförarna av några av sköldbärarna och följesvänskavalleriets väpnare.
Även om stridsvagnarnas anfall misslyckades var de inte helt verkningslösa. Det finns målande beskrivningar av vad som hände där makedonierna inte kom undan i tid. De här beskrivningarna kan ha byggt på ögonvittnesskildringar från makedonier som deltog i slaget. En beskrev hur liarna skar tvärs igenom makedoniernas sköld och skar av både armar, ben och huvuden. En annan berättar att avhuggna kroppsdelar låg på marken där vagnarna passerat.
Samtidigt rasade en våldsam kavalleristrid på Alexanders högra flygel. Den persiske generalen Bessus skickade fram sina skaror av skyter och baktrier i en serie anfall som hotade att övermanna de fåtaliga grekiska och makedoniska ryttarna. Många av skyterna ska ha varit väl bepansrade, något som gav dem ett klart övertag i närstriden med Alexanders lätta kavalleri. Makedonierna och grekerna led stora förluster och pressades tillbaka. En stund var det fara för att massorna av baktrier och skyter skulle kämpa sig runt Alexanders högra flygel och anfalla bakifrån, men ett påpassligt anfall av tusen lätta makedoniska kavallerister med långa lansar stabiliserade situationen. Troligtvis sprang dessutom Alexanders lätta infanteri in bland hästarna och bidrog till att hålla Bessus ryttare i schack. Alexander ledde personligen sina trupper i de här striderna. Han ska ha gett order om flera motanfall och eldat på dem som drog sig tillbaka för att få dem att anfalla på nytt. Hela tiden höll han sitt följesvänskavalleri i reserv för att spara det tills tiden var inne för att ge perserna nådastöten.
På motsatt sida av slagfältet stred Parmenions män i en desperat strid mot Mazaios styrkor, satrapen av Babylon, som ledde Dareios högra flygel. Mazaios rådde över en överväldigande kavalleristyrka, flera gånger så många som Parmenions ryttare. Mazaios hade också 50 stridsvagnar och han använde dem långt bättre än storkonungen, för medan Dareios efter allt att döma hade skickat sina 150 stridsvagnar i anfall utan stöd, lät Mazaios sina ryttare anfalla tillsammans med stridsvagnarna. Det måste ha gjort det nästan omöjligt för Parmenions lätta infanteri att springa in mellan vagnarna och anfalla vagnförarna, så som man gjort på motsatt flygel. Därmed kan flera av stridsvagnarna ha träffat Parmenions slaglinjer, och det kan vara så att beskrivningarna av stridsvagnarnas förfärliga verkan kommer härifrån.
Oavsett hade Parmenions män svårt att hålla stånd mot Mazaios våldsamma anfall, och många av makedonierna och deras allierade föll här. Situationen blev snart kritisk för Parmenion. Inte bara hotade Mazaios ryttarskaror att omringa honom, Mazaios hade också skickat ungefär 3 000 man förbi Parmenions flank för att anfalla den lilla styrkan som vaktade makedoniernas träng och persiska fångar som tagits i tidigare sammanstötningar. Här fick perserna en lätt match. Vaktstyrkan slaktades skoningslöst och fångarna befriades, och sedan började de plundra trängen.
På Alexanders del av slagfältet fortsatte den intensiva striden mellan Bessus ryttare och Alexanders lätta kavalleri och infanteri. Så långt hade Alexander hållit följesvänskavalleriet utanför, men snart såg han möjligheten han väntat på. Allt eftersom den ena efter den andra av Bessus kavallerienheter red iväg för att anfalla makedoniernas högra flygel uppstod det en öppning i persernas slaglinje. Här såg Alexander sin chans och han svängde snabbt sina trupper mot öppningen.
Följesvänskavalleriet, sköldbärarna och falangen ryckte nu fram i en stor plogformation, med Alexander och följesvänskavalleriet i spetsen. De 2 000 följesvänskavalleristerna med blanka hjälmar, fladdrande mantlar och vassa lansar flög över slagfältet och bröt sig in i Dareios slaglinje. När Alexander och hans män red in bland perserna stack de sina lansar rakt i deras ansikten. Den här brutala stridstekniken satte skräck i Dareios män.
Strax därefter kom sköldbärarna och falangen ut ur dammolnen i täta formationer. De makedoniska fotsoldaterna sänkte sina spetsiga lansar och alla skrek ut krigsropet ”alalalalai!”. Sedan gick de loss på perserna. Det är svårt att föreställa sig hur någon kan ha haft mod att bli stående när de långa lansarnas järnspetsar kom emot dem som en tät skog av dödsbringande metall.
Snart började persernas led att upplösas och många flydde i panik. Nu ledde Alexander sina män mot mitten av den persiska slaglinjen, där Dareios befann sig. Plutarchos berättar att Alexander på långt avstånd fick syn på storkonungen som stod i den höga vagnen bakom leden av det flott utrustade kungliga persiska kavalleriet, ”kungens släktingar”. Snart började Alexander och hans följesvänskavallerister att bana sin väg mot Dareios med lansstick och svärdshugg. De perser som flydde pressades rakt in i dem som försökte hålla stånd och i trängseln var det få som lyckades använda sina vapen mot de makedoniska ryttarna.
När Alexander närmade sig ska flera av storkonungens kavallerister ha flytt, men de bästa och tappraste stred desperat för att värna sin kung. Plutarchos berättar att perserna föll i drivor och att den sammanflätade massan av män och hästar som låg i sina sista krampryckningar hämmade makedoniernas framryckning. Några källor berättar att kusken i Dareios vagn träffades av ett kastspjut. I förvirringen trodde många av perserna att det var Dareios som var träffad och därmed tog de till flykten, säkra på att slaget var förlorat. Det är tveksamt om makedonierna verkligen kom så nära Dareios att de kunde kasta spjut på honom, men alla källor är eniga om att perserna på den här delen av slagfältet gav upp striden och flydde när Alexander anföll Dareios. Och storkonungen själv var bland dem som flydde. Även Bessus och hans kavalleri på persernas vänstra flygel började nu lämna slagfältet.
Alexander tog strax upp jakten på Dareios. Det var viktigt att döda eller fånga storkonungen, så att han inte fick möjlighet att samla en ny här och fortsätta kriget. Men i de täta dammolnen som virvlade upp efter alla de flyende perserna var det nästan omöjligt att veta åt vilket håll storkonungen försvunnit. Luften var fylld av de sårades jämmer, bullret från kavalleriet och ljudet av hästpiskor. Enligt historikern Curtius använde Alexander sin lans skoningslöst. De perser som försökte strida stack han i ansiktet, de som flydde stack han i ryggen. Resten av följesvänskavalleriet gjorde detsamma. ”Det var inte ett slag längre, det var en massaker”, skrev Curtius.
Samtidigt var situationen kritisk för makedonierna på motsatt sida av slagfältet. Inte bara hade Parmenion problem med att hålla stånd mot Mazaios ryttarskaror, när Alexander gick till anfall hade det uppstått en öppning i den makedoniska falangen. Öppningen utnyttjades strax av persiskt och indiskt kavalleri som red tvärs igenom och fortsatte mot makedoniernas träng. Källorna kan ha förväxlat de här ryttarna med dem Mazaios skickade runt Parmenions flank. Men några av dem nådde oavsett fram till trängen där de frigjorde fångar och började plundra innan de fördrevs av de grekiska fotsoldaterna i Alexanders reservfalang. Under tiden kämpade Parmenions män desperat för att inte bli övermannade av Mazaios kavalleri. En hårt pressad Parmenion skickade bud till Alexander med bön om hjälp, men det är svårt att föreställa sig hur budbärarna skulle ha kunnat hitta Alexander mitt i slagets kaos och Diodorus bekräftar att budbärarna inte nådde fram. Alexanders hjälp till Parmenion blev därför indirekt, men den var effektiv nog. Genom att jaga bort Dareios från slagfältet knäckte Alexander persernas stridsmoral. Allt eftersom ryktet om Dareios flykt spred sig började Mazaios anfall försvagas. Parmenion la märke till att hans fiender inte stred med samma häftighet som förr och den garvade makedonske generalen var inte sen att gripa möjligheten. Han gav sitt trofasta thessaliska kavalleri order om att anfalla igen, och Mazaios män drevs på flykt.
Slaget var avgjort, men slakten fortsatte. Över hela slagfältet stormade makedonierna fram och dödade så många av de flyende perserna som de kunde få tag i. En modern historiker menar att det finns anledning att tro att minst 50 000 av storkonungens män dödades under flykten. Det måste ha utspelat sig otaliga hemska scener i dammet.
Efter en stund avbröt Alexander förföljelsen av Dareios, antingen för att han gett upp hoppet om att få tag i storkonungen den här dagen eller för att han trodde att Parmenion behövde hjälp. På väg tillbaka mot slagfältet stötte den makedoniske kungen och hans följesvänskavallerister på en stor styrka av persiskt, indiskt och partiskt kavalleri i färd med att dra sig tillbaka i god ordning. Båda parter gick strax till anfall och brakade samman i det som källorna kallar dagens hårdaste strid. Arrianus berättar att här var det ingen spjutkastning eller manövrering med hästar som var vanligt i kavalleristrider, här red motståndarna rakt på varandra och stred desperat. Nu handlade det bara om att döda eller bli dödad. Till slut spriddes de överlevande perserna, parterna och indierna för vinden, men striden hade stått Alexander dyrt. Ungefär 60 av hans följesvänskavallerister miste livet och många sårades. Flera av Alexanders främsta män fanns bland de sårade.
Så slutade slaget vid Gaugamela. Storkonungens här var krossad. Hur många som dödades får vi aldrig veta, men det handlade troligtvis om tiotusentals. Makedoniernas förlustantal var långt mindre. Den högsta uppskattningen i källorna är 1 200 fallna.
Makedonierna kunde nu skörda segerns frukter. Parmenion tog persernas läger. Bland bytet fann han Dareios indiska elefanter.
Drömmen om det stora slaget
Alexander återupptog förföljelsen av Dareios natten efter slaget. Nästa dag stormade han staden Arbela, ungefär 50 kilometer sydost om slagfältet, men Dareios hade redan flytt vidare mot öst och sökt tillflykt i bergen. I Arbela fann Alexanders män Dareios vagn, spjut och båge – tydliga tecken på att han hade haft bråttom att komma iväg. Alexander lät bli att förfölja Dareios upp i bergen, och satte istället kurs söderut för att ockupera Perserrikets viktigaste maktcentrum, Babylon, Susa och Persepolis med sina ofattbara rikedomar.
Tre veckor efter slaget gjorde Alexander sitt intåg i Babylon. Makedonierna marscherade in genom den berömda Ishtarporten och hyllades av befolkningen längs gator överströdda med blommor. Babylonborna var utan tvekan ivriga att blidka sin nye härskare och hans skräckinjagande här.
Efter att ha låtit soldaterna njuta det goda livet i Babylon i en månad fortsatte Alexander marschen mot söder och öster och intog Perserrikets huvudstäder Susa och Persepolis, där han lade beslag på storkonungens enorma skatter. Under en fest i Persepolis brände Alexander och hans män Dareios I:s och Xerxes berömda silversalar, som hämnd för att Xerxes här bränt templen på Akropolis nästan 150 år tidigare.
Alexanders största seger kom vid Gaugamela. Det var här han gav Perserriket dödsstöten och tog titeln kung över Asien. I vidare mening betydde Alexanders seger att det enorma Perserriket öppnades upp för grekisk handel, vetenskap och kultur i en helt annan omfattning än tidigare. Samtidigt blev de grekiska områdena också mer öppna för impulser från öst. Mötet mellan grekisk och orientalisk kultur skapade grunden för det som kallas hellenistisk kultur. I de hellenska rikena vid östra Medelhavet blomstrade konst, arkitektur, litteratur och vetenskap och det satte spår som kan ses än idag.
Gaugamela kunde verka vara själva förverkligandet av drömmen om det stora slaget som på en dag skulle ändra hela världen och öppna helt nya möjligheter. Många har fångats av den här drömmen efter Alexander, för det är den segerrike unge kungen som erövrat nästan hela den kända världen alla kommer ihåg, inte han som dog i en säng i Babylon och lämnade efter sig ett rike i kaos och århundraden av blodiga krig till sina efterföljare. Glömt är också de tiotusentals misshandlade kroppar som låg livlösa i dammet vid Gaugamela.
Artikeln är hämtad ur Karl Jakob Skarsteins bok ”Store slag”, Spartacus förlag, 2009.

Perser och greker i strid.

Vägen till Gaugamela
Alexanders fälttåg mot Perserriket 334–331 f. Kr.

MAKEDONIEN

TRAKIEN

EGEISKA HAVET

SVARTA HAVET

LESS ASIA

KESKIKARVAINEN

SYRIA

FENICIEN

MESOPOTAMIA

EGYPTEN

"EN AV PERSERNA RIKTADE ETT SÅ KRAFTIGT SVÄRDSHUGG MOT ALEXANDER ATT DEN UNGE KUNGENS HJÄLM SPRACK. I NÄSTA ÖGONBLICK RED GUVERNÖREN SPITHRIDATES MOT ALEXANDER FÖR ATT HUGGA NER HONOM BAKIFRÅN, MEN EN MAKEDONSK VETERAN ILADE TILL OCH HÖGG AV PERSERNS ARM MED ETT VÅLDSAMT SVÄRDSHUGG."

Falangstridsformation för hopliter – tungt infanteri.

Alexandermosaik fotograferad i Museo Archeologico i Napoli.

"ALEXANDER FICK ANTAGLIGEN EN CHOCK när HAN SÅG STORLEKEN PÅ DAREIOS STYRKOR OCH INTE MINST DET TALRIKA KAVALLERIET. HAN TILLKALLADE SINA FRÄMSTA OFFICERARE FÖR ATT HÖRA vad de tyckte att HAN BORDE GÖRA NU. I TIDIGARE SLAG HADE HAN ANFALLIT NÄSTAN SÅ SNART HAN FICK SYN PÅ FIENDEN, MEN DEN HÄR GÅNGEN VAR HAN MER FÖRSIKTIG."

Kevyesti aseistetut jalkaväen sotilaat

Lätt kavalleri

Stridsvagnar

Mazaios kavalleri

Parmenion och kavalleriet från Thessalien

Falanger av grekiska allierade och legotrupper

Den makedoniska trängen

Den makedoniska falangen

Alexander och följesvänskavalleriet

Lätt beväpnade fotsoldater

Slaget vid Gaugamela
Första fasen: Alexanders sidoförskjutning och  stridsvagnarnas anfall

Grekiska legosoldater

Äppelbärarna

Dareios och släktingkavalleriet

Sköldbärarna

Dareios fotfolk

Grekiska  legosoldater

Bessus kavalleri

Persiska soldater från en väggfris i Susa.

Ett utsnitt från Alexandersarkofagen som står utställd på Istanbuls arkeologiska museum.

Artikelförfattaren
Karl Jakob Skarstein (f. 1970) har en examen i historia från universitetet i Bergen. Han har tidigare gett ut "Krigen mot siouxene" (Spartacus 2005), "Under Fremmede Flagg: Nordmenn i utenlandsk krigstjeneste 1800–1900" (Forsvarsmuseet 2002) och "Til Våpen for det nye land: Norske innvandrere i den amerikanske borgerkrig" (Cappelen 2001).

Lysippos Alexanderbyst i Louvren.

Hannibals krigselefanter
Karthagos store ledare Hannibal räknas som en av de allra bästa militära ledarna genom tiderna. Han ledde en armé över både Pyrenéerna och Alperna in i Italien, där han bekämpade flera vågor av romerska härstyrkor. Många av hans  elefanter miste livet på färden.
Fresk: Jacopo Ripanda

Mongoler i Europa
Den gyllne horden var en ”stat” som uppstod i delar av dagens Ryssland, Ukraina och Kazakstan. Den var till en början mongolisk, men turkifierades sedan. Under slaget vid det blå vattnet runt 1362 kämpade tiotusentals litauiska soldater  mot Gyllne horden – och det blev en förkrossande  seger för litauerna.
Målning: Artur Orlonov

På slagfältet  Kavalleriet anfaller!

Slaget vid

Bala klava

”The Thin Red Line”  av Robert Gibb.  Fotoutlån: Diageo /  National Museums Scotland

Slaget om Balaklava

1854

Einar Lyth & Johan Lupander

Slaget vid Balaklava på Krimhalvön den 25 oktober 1854 är genom den store poeten Tennysons hjältedikt mest känt för den brittiska, lätta kavalleribrigadens heroiska vansinnesritt in i elden mellan ryska artilleribatterier. De andra strider som ägde rum samma förmiddag har i stort sett fallit i glömska. Författarna till denna artikel vill hävda att en annan av dessa strider fick stor betydelse för slagets utgång och för fortsättningen av hela fälttåget på Krim.

Inte bara  ”The Charge of the Light Brigade” ...

M ed Krimkriget 1853–56 bröts den fyrtioåriga freden mellan stormakterna i Europa efter Napoleonkrigen. På den ena sidan stod Ryssland, på den andra en allians mellan Storbritannien, Frankrike och Turkiet. Huvuddelen av kriget utspelades på Krim-halvön i Svarta havet, även om strider även ägde rum i havsområdena runt den ryske tsarens storfurstendöme Finland. Sverige kom perifert att beröras av den allierade flottans operationer i dessa farvatten.
Upprinnelsen till kriget var ytterst den ryske tsarens ambitioner att expandera sitt välde söderut, mot Svarta havets sydkust och utloppet till Medelhavet. Religiösa förevändningar förekom också. Dessa avsikter förde oundvikligen Ryssland i konflikt med ”Europas sjuke man”, det ottomanska väldet med Konstantinopel (nuvarande Istanbul) och Turkiet som centrum. Sommaren 1853 ockuperade ryska trupper områden i dagens Rumänien, som stod under turkiskt beskydd. I oktober samma år förklarade Turkiet krig mot Ryssland.
Snart befarade Storbritannien och Frankrike att kriget skulle leda till ryskt herravälde i Svarta havet genom segern i sjöslaget vid Sinope i november samma år. Dessa stater beslöt därför att ingripa i kriget: först med sjöstyrkor och i februari 1854 med en expeditionskår till lands. En krigsförklaring mot Ryssland följde månaden därefter. Efter många turer landsteg de brittisk-franska trupperna och deras turkiska allierade på Krimhalvön i september 1854 för att erövra den svagt befästa ryska örlogsbasen Sevastopol och förstöra den ryska Svartahavsflottan. I slutet av månaden var basen omringad av de invaderande styrkorna.

M

En soldat från  95 Highlanders.

En översiktskarta över Svarta havet och rutten den engelsk-franska expeditionen tog till Krim.  Karta: Osprey Publishing

Utgångsläget inför striderna
De belägrande styrkorna var för sitt underhåll helt beroende av fartygstransporter som lossades i den lilla hamnen Balaklava på halvöns sydkust. En betydelsefull terrängformation för att behärska området var en lång ås (”the Causeway Heights”) fyra km norr om hamnen. Den försvarades av turkisk trupp i redutter med brittiska kanoner. Försvaret närmast Balaklava, med hamn, anläggningar, förråd och krigssjukhus, var anförtrott marininfanteri och artilleri i förberedda ställningar. Mellan dessa ställningar fanns Kadikoiåsen, där infanteri och lätt artilleri var grupperade.
Mellan Balaklava och Sevastopol fanns en höjdsträckning, Zapoune-åsen, som hölls av relativt starka franska och brittiska förband. Om ryssarna ville undsätta Sevastopol var dessa ställningar ett svårt hinder. Fanns det då något annat sätt att komma åt belägrarna utan att stånga pannan blodig i ett frontalanfall?
Slaget den 25 oktober
Den ryske överbefälhavaren på Krim, furst Alexander Mensjikov, samlade under oktober månad sina styrkor för att österifrån gå till anfall mot de belägrande allierade stridskrafterna. Tidigt på morgonen den 25 oktober inleddes angreppet under befäl av generalen Liprandi. Totalt förfogade han över omkring 25 000 man och 78 kanoner. Syftet skall, såväl enligt Stjernswärds bok ”Balaklavasyndromet” som enligt en obekräftad modern rysk källa, ytterst ha varit att ta Balaklava. Detta hade försatt de allierade styrkorna i en omöjlig situation. En framgångsrik sådan ”indirect approach” hade besparat ryssarna ett vanskligt frontalanfall mot Zapoune-höjden. Ett första delmål var då att ta Causeway Heights som en bas för fortsatt anfall och för att få flankskydd mot de allierade förbanden på Zapoune-åsen några km västerut.
Under förmiddagen kom fyra separata strider att utkämpas.
Den första var ryssarnas anfall med infanteri och artilleri mot de av turkarna försvarade redutterna på Causeway Heights. Efter ett inledande hårt motstånd stormades och erövrades de på två timmar av ryska styrkor. De flesta turkar flydde mot hamnen, men ca 1 000 av dem slöt upp vid försvararnas sida på Kadikoi-åsen. Dessa hade då också fått viss förstärkning från trupperna i Balaklava.
Den andra striden initierades när redutterna hade erövrats och den ryske kavalleribefälhavaren Ryzjov fick order av Liprandi att anfalla ”det fientliga lägret”. Försvaret i den riktningen förföll svagt och genom ett raskt ingripande i sann kavalleristisk anda skulle man kunna nå en avsevärd framgång! Det ryska kavalleriet samlades strax söder om Causeway Heights, nedanför redutterna 4 och 5, där de utsattes för artilleribeskjutning från Kadikoi-åsen i söder. För att avvärja detta hot mot ryttarnas framryckning mot Balaklava avdelades inledningsvis fyra skvadroner ur 53. Donkosackregementet och Ingermanländska husarregementet (totalt ca 400 man) för att ta Kadikoi-åsen. Resten av Ryzjovs kavalleri – knappt 2 000 ryttare – stod kvar för att inleda sin framryckning sedan åsen hade rensats. Det enda som stod i vägen för det ryska kavalleriets framryckning var således Kadikoi-åsen, halvvägs mellan Balaklava och Causeway Heights. Åsen försvarades bland annat av 550 man ur 93:e Highlander-regementet och ett batteri ur Royal Artillery. Befälhavare för försvaret av Balaklava var generalmajor sir Colin Campbell, som nu hade begett sig till Kadikoi-åsen och där tagit det direkta befälet.
Själva stridsförloppet var i korthet att ryskt artilleri understödde de fyra skvadronernas framryckning med eld mot Kadikoi-åsen. Högländarna tog då skydd liggande på dess backsluttning. När det ryska kavalleriet började komma på lämpligt skotthåll gick linjen av högländare upp till sina tidigare eldställningar på åsens krön och bekämpade kavallerianfallet med några salvor. De ryska kavalleristerna avbröt då sitt angrepp och återvände i god ordning till sin huvudstyrka, som väntade nedanför Causeway Heights.
Dagens tredje strid inleddes med att Ryzjovs kavalleri, sedan de enheter som hade angripit Kadikoi-åsen återförenats med huvudstyrkan, en stund senare stod beredd att börja avancera söderut. Den brittiska tunga kavalleribrigaden hade en stund tidigare fått order att rycka fram för att förstärka försvaret av Balaklava. Brigadchefen James Scarlett insåg omedelbart när han varseblev det ryska kavalleriet att förutsättningarna hade förändrats och att den enda möjlighet som återstod var att anfalla fienden trots att styrkeförhållandena

”Tidigt på morgonen den 25 oktober inleddes angreppet under befäl av generalen Liprandi. Totalt förfogade han över omkring  25 000 man och 78 kanoner.”

Sergeant, 2nd (Royal North British) Dragoons – The Scots Grey – från The Heavy Brigade.

Officer från 42 Highlanders regiment från The Highlanders brigade i The British First Infantry Division.

Korpral från 93 Highlanders – soldat i ”The Thin Red Line”. Illustrationer: Osprey Publishing

var mycket ogynnsamma. Den tunga brigadens anfall tog tid att komma i gång, men genomfördes sedan med en kraft som fick det stillastående ryska kavalleriet att vika och sedan retirera. 700 man hade besegrat närmare 2 000!
Den fjärde striden denna historiska dag var lätta brigadens mångbesjungna anfall någon timme senare. Med här var dels den tunga brigaden, vars krafter dock inte räckte till för att följa den lätta i anfallet, dels franska kavalleriförband, som skickligt erövrade och rensade delar av höjdsträckningen norr om den dal där lätta brigaden anföll. Med sin minst sagt omstridde chef, lord Cardigan, i spetsen anföll brigaden in i en gryta med ryska artilleri- och infanteriförband på båda sidor. I kittelns botten väntade ytterligare fientliga artilleriställningar och bakom dem höll Ryzjovs kavalleri på att återsamlas efter striderna tidigare på förmiddagen. Genom en otrolig kombination av inkompetens, personliga motsättningar och missförstånd anföll lätta brigadens 676 ryttare in i denna dödsfälla. Hur märkligt det än kan låta lyckades man inte bara nå artilleriställningarna, utan också komma i strid med det ryska kavalleriet bakom dem, för att slutligen slå sig tillbaka genom de ryska förbanden till de egna linjerna. Förlusterna i döda och sårade uppgick till knappt hälften av den totala styrkan – en hög men ingalunda unik förlustandel. I alla händelser var lätta brigaden utslagen som stridande förband utan att den materiellt sett hade åstadkommit någonting som stod i proportion till förlusterna. Däremot hade särskilt britterna denna dag visat en stridsmoral som inte kunde undgå att imponera på ryssarna och därmed ge britterna ett moraliskt övertag som kan ha haft betydelse längre fram.
Efteråt
Slaget vid Balaklava ebbade därefter ut. Ryssarna hade besatt Causeway Heights, utan att därifrån kunna hota Balaklava eller ännu mindre de fientliga styrkor som belägrade Sevastopol. Från åsen kunde de dock observera och försvåra underhållstransporterna från Balaklavas hamn. Höst- och vintervädret förlamade tills vidare alla större operationer.
Paradoxalt nog är det den minst betydelsefulla striden under slaget vid Balaklava – lätta brigadens anfall – som har gått till historien. Vid dagens början fanns risk att den fransk-brittiska invasionsstyrkans underhåll skulle avbrytas. Slagets utgång undanröjde det hotet. När var då detta hot som störst och vilken strid var viktigast för att säkerställa den – ur brittisk synvinkel – lyckliga utgången?
Efter erövringen av Causeway Heights tog ryssarna denna dag bara två offensiva initiativ: kavallerianfallet mot Kadikoi-åsen och den planerade stora kavalleriframryckningen mot Balaklava mindre än en timme senare. Om det första anfallet hade lyckats hade den stora framryckningen

Engelska dragoner.

kommit igång tidigare. Därmed hade den brittiska tunga brigaden legat efter med sin beordrade omgruppering mot Balaklava och anfallet mot det ryska kavalleriet hade haft klart sämre förutsättningar.
Försvaret av Kadikoi-åsen och avvärjandet av det ryska kavallerianfallet var därför den kritiska striden under slaget vid Balaklava. Det är mot den bakgrunden man skall se det skotska 93:e Highlander-regementets grandiosa sätt att genomföra striden. Det var faktiskt högländarna som avgjorde slaget vid Balaklava!
Inte bara lätta brigadens anfall, utan även denna del av slaget fick stor uppmärksamhet genom krigskorrespondenten sir W.H. Russell. ”The thin red line” blev den odödliga benämning som härrör från Russells formulering i The Times den 14 november: ”That thin red streak tipped with a line of steel”. Han befann sig uppe på de närbelägna höjderna och såg ”the thin red line”, som trots sitt utsatta läge inte skyddade sig genom att reglementsenligt bilda fyrkant. Han imponerades över det disciplinerade lugn skottarna visade, förfärades över den synbart ringa verkan av de första gevärssalvorna och entusiasmerades av att det ryska kavalleriet ändå vek undan efter den tredje salvan strax innan en sammanstöt med nedsabling av skottarna skulle ha ägt rum. I en känd, men i sak oriktigt, bataljmålning ser man hur ryssarna biter i gräset vid de stolta höglandsinfanteristernas fötter.
En målande skildring lämnas av soldathustrun Fanny Duberly:
”Presently came the Russian Cavalry charging, over the hillside and across the valley, right against the little line of Highlanders. Ah, what a moment! Charging and surging onward, what could that little wall of men do against such numbers and such speed? There they stood. Sir Colin did not even form them into square. They waited until the horsemen were within range, and then poured a volley which for a moment hid everything in smoke.”
Reportage och andra skildringar från krig har en tendens att bli mer än lovligt överdrivna. Låt oss därför skärskåda hur den ”tunna röda linjen” hejdade det ryska kavalleriet med eld från sina gevär ”1851 pattern Minié Rifle”, den tidens modernaste mynningsladdade gevärstyp.
93:e Highlander-regementets strid
Följande frågor kan ställas av en kritisk och detaljintresserad militärhistoriker:
• Vilken teoretisk eldverkan hade en gevärssalva från denna linje?
• Vilken praktisk verkan fick dess eld?
Det nya engelska Minié-geväret innebar, jämfört med såväl den klassiska musköten som det svårladdade rundkulegeväret, ett stort steg framåt vad avser träffsäkerhet och eldhastighet. Genom att den cylindriska projektilen – 18 mm – hade försetts med en urgröpning i botten expanderade den vid avfyringen och gav då en god tätning mot loppets räfflade väggar, samtidigt som projektilen var lätt att föra ner från mynningen även i ett krutsmutsat eldrör.
Försök hade visat mycket god träffsäkerhet hos geväret. Vid skjutning mot ett mål motsvarande fronten av en häst med ryttare hade man på 500 meter uppnått 40 procents träffsäkerhet. Detta var en enorm förbättring jämfört med den slätborrade musköten av modellår 1842 som var av föga värde på avstånd över 200 meter. Minié-gevärets förbättrade träffsäkerhet jämfört med äldre vapen berodde i grunden på projektilens form och att den var tätt fixerad i loppet. Därigenom fick den en högre utgångshastighet och säkrare riktning än en muskötkula. Dessutom hade projektilen ett relativt lågt luftmotstånd och var stabil i banan tack vare sin form och rotation.
På basis av dessa skjutresultat torde general Campbell ha räknat med att nå god verkan redan med den första salvan när det ryska kavalleriet befann sig på 450–700 meters avstånd, särskilt som den kunde avlossas ostörd av skymmande krutrök.
En ungefärlig verkansberäkning visar: Om 500 skyttar avgav en salva skulle vid optimal målfördelning åtminstone 250 skott träffa. Detta borde schablonmässigt resultera i åtminstone 50 dödade ryttare och hästar, samt fyra gånger så många sårade av en total anfallande styrka på ca 400 ryska kavallerister. Även om vi för säkerhets skull reducerar förlusterna till hälften – 125 ryttare och/eller hästar, bortåt en tredjedel av totalstyrkan – skulle resultatet med all säkerhet bli anfallets omedelbara sammanbrott.
Det brittiska infanteriets standardförfarande, föreskrivet i reglementen och drillat i decennier, var att inför ett rytterianfall bilda fyrkant. Soldaterna ställdes upp i en kvadrat, där varje sida var fyra man djup. Sidans längd bestämdes av förbandets numerär. De två främre leden stod knästående med de bajonettförsedda

Kartan visar området där de tre striderna utkämpades.

”Försvaret av Kadikoi-åsen och avvärjandet av det ryska kavallerianfallet var därför den kritiska striden under slaget vid Balaklava. Det är mot den bakgrunden man skall se det skotska 93 Highlander-regementets grandiosa sätt att genomföra striden. Det var faktiskt högländarna som avgjorde slaget vid Balaklava!”

”Charge of the Light Brigade.”

”Charge of the Heavy Brigade.”

musköterna pekande snett uppåt med kolven pressad mot marken, under det att de två bakre leden stod tätt bakom med skjutklara vapen. Genom fyrkantformeringen kunde skydd erhållas och eld avges i alla riktningar. Svagheten i formationen var att den eld som kunde avges frontalt av varje sida i fyrkanten var kraftigt reducerad jämfört med en linjeformering. Detta var priset man fick betala för det skydd fyrkanten – men inte linjeformeringen – gav.
Campbell valde – med kunskap om det nya gevärets förväntade effekt – att prioritera verkan före skydd genom att behålla linjeformeringen och avstå från den etablerade fyrkantsformationen. Samtidigt hade sir Colin truppen väl i sin hand trots att han inte var regementets chef. Därför fick han den att under ordnade former såväl först gå tillbaka i skydd på åsens backsluttning som sedan – när stunden var inne – rycka fram igen till eldställningarna på dess krön och avvakta eldkommandot.
Den andra frågan – vilken den verkliga verkan blev – kan besvaras kort: mycket liten!
Möjligen avgavs den allra första salvan av de demoraliserade turkiska förbanden på ett avstånd av ca 700 meter. På detta skotthåll var deras musköteld totalt verkningslös och kan endast ha övertygat ryssarna om att motståndet var av låg halt. Kavalleriet fortsatte därför oberört sin anmarsch i god fart. Turkarna flydde.
Det ryska kavalleri som ryckte fram mot Kadikoi-åsen förväntade sig troligen att möta ett mindre kanonbatteri, lätt att rida ner. När de istället, senast på ungefär 450 meters avstånd, plötsligt såg åsen krönas av en röd bård av fientliga infanterister, följt av den första salvans mynningsflammor, måste överraskningen ha varit betydande. Samtidigt kan även detta eldöppnande ha uppfattats av det ryska befälet som att de framför sig hade ännu ett panikslaget infanteriförband som sköt långt utom muskötskotthåll. Det faktum att inte heller denna salva gav någon nämnvärd effekt bidrog säkert till att ryssarna opåverkade fortsatte framryckningen.
Under bortåt en minut efter skottarnas första salva dolde krutröken de stridande för varandra. Det ryska kavalleriet fortsatte sitt anfall och 93:e Highlanders gevärsskyttar laddade om sina vapen (detta skedde liggande på rygg). På ett avstånd av ungefär 150 meter fick skottarna på nytt kavalleriet i sikte som, till synes oberört av deras eldgivning med den brittiska arméns bästa gevär, hade fortsatt sin framryckning och nu kommit så nära att en inbrytning i skottarnas tunna linje kunde ske inom kanske 20 sekunder. Målet för anfallet – batteriet – hade då skjutit slut på ammunitionen och förberedde att förnagla sina kanoner. Nu hängde allt på skottarna!
De ryska skvadroncheferna kunde samtidigt för första gången tydligt uppfatta den röda linjen på krönet framför dem. Insikten om att de fortfarande hade ett stridsberett infanteriförband emot sig måste ha sammanfallit med en andra salva från Minié-gevären, denna gång på ett avstånd där fullgod effekt rimligen kunde förväntas. Nu torde också angriparens soldategenskaper ha fått betydelse. En väsentlig del av den angripande ryska kavalleristyrkan bestod av donkosacker, kända för ridskicklighet men också för ovilja att ge sig in i närstrid annat än med mycket gynnsamma odds. Troligen

Brittisk dragon efter anfallet mot de ryska kanonställningarna.

”93:e Highlanders hade obestridligen avvärjt det ryska kavallerianfallet – utan att förlora en enda man. Detta hade emellertid inte skett genom eldverkan, utan snarare genom det intryck åsynen av den skotska infanterilinjen hade gjort på de  ryska skvadroncheferna.”

En engelsk infanterist.

fick dessa skäl den ryske chefen att nu beordra vändning åt vänster för att inleda en urdragning. Manövern genomfördes på ett ordnat sätt, delvis i skydd av krutrök, utan att formationen bröts trots att kavalleriet fortsättningsvis besköts – nu i flanken – på gott skotthåll. Det ryska rytteriet avbröt anfallet för att återförenas med sin huvudstyrka. Samtida skildringar talar inte om ett slagfält bestrött med stupade ryttare och hästar, och ett ryskt förband i upplösning. Detta indikerar att de ryska förlusterna var små, trots att den sista Minié-salvan avgavs på gott skotthåll.
Orsakerna till stridens förlopp
93:e Highlanders hade obestridligen avvärjt det ryska kavallerianfallet – utan att förlora en enda man. Detta hade emellertid inte skett genom eldverkan, utan snarare genom det intryck åsynen av den skotska infanterilinjen hade gjort på de ryska skvadroncheferna.
Varför var den skotska eldgivningen då så överraskande verkningslös? Vi har här att räkna med tre samverkande faktorer.
1. Genom vapnets måttliga utgångshastighet krävdes precision hos siktesinrättningen vid skjutning på längre avstånd. Redan de första rapporterna från de förband som tilldelades Minié-geväret talar emellertid om siktets bräcklighet. Trots att detta förstärktes kan man misstänka att en del av skottarnas gevär, under månader i fält, hade fått sina sikten skadade.
2. Vidare hade Minié-principen, med den i det räfflade loppet expanderande kulan, vissa svagheter. Laddning under strid genomfördes om möjligt liggande på rygg med vapnet nära horisontalläge, vilket kunde medföra ojämn fördelning av krutet i eldrörets botten. Den mjuka och korta projektilen kunde hamna snett i loppet. En alltför hårdhänt användning av laddstaken kunde också deformera den. Konsekvensen blev att kulan lämnade loppet med en mer eller mindre osymmetrisk form och/eller lägre mynningshastighet än normalt. Båda sakerna nedsatte träffsäkerheten. Vid laddning i stående ställning utan stress var risken för dessa avvikelser betydligt mindre än i en stridssituation.
3. Det finns uppgifter att Minié-geväret hade en så kraftig rekyl att soldaterna var rädda för det och blundade inför skottlossning. Dessutom påstås soldaterna, om möjlighet gavs, ha tömt ut en del av krutet vid laddning. Särskilt det sista förfarandet var förödande för träffsäkerheten. Faktum är att Minié-geväret redan hade börjat ersättas av ”1853 pattern Enfield rifle”, som hade en väsentligt mindre och lättare kula (13 mm) och därmed lindrigare rekyl.
Sammanfattningsvis är själva stridsförloppet tämligen trivialt – ett kavalleriförband anfaller mot förväntat svagt motstånd och avbryter anfallet när man upptäcker fiendens verkliga styrka. Det försvarande infanteriförbandet lider inga förluster trots att dess chef överskattar den egna eldkraften och tar en för samtiden häpnadsväckande risk genom att inte bilda fyrkant.
93:e Highlanders skilde sig med heder från uppgiften, men den exceptionella gloria som dåtidens massmedier och eftervärlden tilldelat regementet verkar vid en närmare granskning mindre välmotiverad. Efter sammanslagningar och nedläggningshot lever regementet fortfarande kvar i Argyll and Sutherland Highlanders.
General Colin Campbell visade framstående ledarskap i sin självpåtagna ledning av ett förband vars ordinarie chef han faktiskt inte var. Dessutom hade sir Colin, med tanke på  bakgrund och ålder, en i jämförelse med de flesta andra brittiska cheferna

Sir Colin Campbell, detta dramas huvudperson, var född år 1792 och hade som ung fänrik deltagit i Wellingtons spanska fälttåg och sedan tjänstgjort i kolonierna. År 1853 hade han gått i pension. När Krimkriget bröt ut ett år senare övertalades Campbell att återinträda i tjänst vid den för ett befäl i fält aktningsvärda åldern av 62 år.

överraskande och berömvärd flexibilitet att snabbt anpassa stridstekniken och bryta ett intränat mönster. Samtidigt hade han turen att hans felbedömning av eldverkan aldrig sattes på prov av en överlägsen fiende.
En fullföljd rysk kavallerichock omedelbart efter skottarnas andra salva hade brutit in i deras för närstrid föga ägnade linje innan en ny salva hunnit avlossas och kunnat ge slaget ett annat förlopp. Man kan fundera över vad en nedsabling av 93:e i full åsyn från högste chefen på platsen, lord Lucan med följe, hade lett till.hade  Hade den medfört helt andra order än de som en knapp timme senare resulterade i lätta brigadens av Tennyson besjungna anfall?
Historien om 93:e Highlanders försvar av Kadikoi-åsen väcker givetvis frågor om hur vederhäftiga och trovärdiga skildringar av striders förlopp är och hur vanligt det är att myten överskuggar sanningen. Man kan även erinra sig tesen att efter misslyckade krig krävs individuella hjältar både i politik, historieskrivning och poesi, där ”Fänrik Ståls sägner” är ett talande exempel. För Storbritannien var Krimkriget – trots den slutliga segern – en serie brett publicerade, skandalösa tillkortakommanden.
Och sir Colin då – som i striden satsade allt på ett kort? Snart blev han divisions- och kårchef på Krim och sedan ÖB i Indien 1857. Sir Colins karriär avrundades med utnämning till lord och slutligen fältmarskalk kort innan han avled 1863. Han vilar nu i Westminister Abbey bland imperiets stora söner. Det kan han vara värd!
Avveckling och resultat
Slaget vid Balaklava hade inte lett till något avgörande i kriget och de allierade styrkornas belägring av Sevastopol fortsatte tills ryssarna evakuerade basen i september 1855. Samtidigt som ett österrikiskt fredsinitiativ i december samma år föreföll kunna ge resultat började britterna förstörelsen av militära installationer i Sevastopol – ryssarna hade själva sänkt sin flotta som blockskepp redan vid stridernas början. Fred slöts i Paris i mars 1856. Krimkriget och Parisfreden hejdade för tillfället den ryska expansionen söderut.  År 1871 ändrades dock vissa av Parisfredens klausuler till rysk förmån, vilket bidrog till ett nytt krig mellan Ryssland och Turkiet åren 1877–78.
Det mänskliga priset för detta på sikt egentligen onödiga krig var högt. Enligt tillgänglig statistik – som dock får tas med reservation – uppgick antalet stupade i kriget till totalt ca 615 000. Av dessa skall inte mindre än ca 80 procent falla på orsaker som inte var relaterade till strid – kunskaperna i fälthygien var fortfarande i stort sett obefintliga. Motsvarande siffror – troligen säkrare – för den allierade sidan är cirka  165 000 stupade, varav drygt 70 procent beroende på främst sjukdomar.

Om författarna
Einar Lyth är militärhistoriker och pensionerad officer. Han är medlem av Kungliga Krigsvetenskapsakademien och har lett studieresor till östra Europa, flera gånger till Krim och Balaklava. Under arbetet med denna artikel besökte han regementsarkivet i Stirling i Skottland.
Johan Lupander är född 1946, utbildad civilekonom och har ett livslångt intresse för militärhistoria, särskilt inom samspelet mellan teknik och taktik. Lupanders första bok ”Midway 1942” gavs ut på Norstedts förlag i maj 2007. Lupander håller föredrag, forskar och skriver för olika förlag och tidskrifter.

Den mest kända bilden av ”Charge of the Light Brigade”. Här är det lätt att se hur de ryska kanonställningarna var placerade på varje sida av dalen, och hur brittiska – och några franska – dragoner red rakt in i elden.

Kanonkulor ligger kvar efter ”Charge of the Light Brigade”.

Profil: rysk kavallerist

Profil

rysk kavallerist
under napoleonkrigen

rysk kavallerist

Redan under Katarina den stora (1762–1796) började ryssarna förnya den ryska armén. Hennes son och arvinge, tsar Paul, följde efter, inspirerad av moderniseringen av den preussiska armén under Fredrik den store. Det var ändå först under ledning av försvarsministern Barclay de Tolly som den nödvändiga moderniseringen genomfördes på allvar.

Heine Wang

Ryssarna hade ett stort kavalleri som överträffade de flesta europeiska nationers kavalleri.  Det ryska kavalleriet hade erfarenhet från kriget mot turkarna och storleken återspeglade det faktum att Ryssland med sina stora vidder passade kavalleriet som vapengren.
Både till infanteriet och kavalleriet rekryterades det utländska officerare. Den viktigaste var själva försvarsministern, Barclay de Tolly. Tsaren lade tidigt märke till den utländske officeren och han fick ansvar för att leda moderniseringen av hela armén.
Det ryska kavalleriet imponerade på utländska observatörer. Hästarna var stora, utrustningen var förstklassig, och både häst och soldat var väl förberedda. Om de ryska befälhavarna lyckades använda kavalleriet korrekt tillsammans med infanteriet skulle den ryska armén bli en farlig motståndare.
Under Napoleonkrigen användes kavalleri till olika uppdrag, bland annat rekognoscering, skydd av underhållsvägar och för att bryta fiendens linjer. En viktig strategisk uppgift på slagfältet var att bryta fiendens formation. Om fiendens linje bröts led de stora förluster och förlorade i regel själva slaget. Under Napoleonkrigen skulle det ryska kavalleriet få möta fransmännens mycket skickliga kavalleri under ledning av Napoleons marskalkar.
Kyrassiärerna var det tunga kavalleriet som skulle bryta fiendens skyttelinje. Ett regemente bestod av 5 skvadroner med 1 befälhavare, 1 andrebefäl, 2 majorer, 2 kaptener, 7 stabsofficerare, 10 löjtnanter, 17 ”lägre officerare”, 5 sergeantmajorer, 10 kadetter, 5 kvartermästare, 50 underofficerare, 660 kavallerister, 17 musiker och ytterligare personal som stod för förnödenheter, medicin och andra behov.
Dragoner var tränade att också strida som infanteri. De deltog ofta på själva slagfältet, även om dragonerna dessutom användes till rekognoscering och till att skydda bakre områden. Dragonerna stred ofta till fots och kunde till exempel få i uppdrag att säkra en erövrad by. När dragonerna mötte annat kavalleri med bättre träning i strid på hästryggen fick de ofta problem. Franskt kavalleri med lansar var en fruktad och farlig motståndare.
Husarerna var kavalleri med lättare beväpning. De användes som härens ”ögon och öron”. Det är viktigt att rekognoscera vid framryckning och ständigt vara orienterad om fiendens förflyttningar. De kunde också leda räder in bakom fransmännens linjer eller skydda egna underhållslinjer mot motsvarande franska anfall.
Ulanavdelningar bildades 1805 genom att Odessahusarer gjordes om till ulaner och utrustades med långa lansar. Senare blev även kosacker ulankavalleri. Tillsammans med kosackerna var det här ett kavalleri som kunde bestrida franskt infanteri när stridslinjen var bruten.
Livgardet var eliten i det stora ryska kavalleriet. 1812 bestod alla regementen av sex skvadroner samt en depåskvadron. Livgardet till häst bestod av både husarer, kyrassiärer, dragoner och kosacker.
Kosackerna var mycket centrala under det franska anfallet mot Ryssland. I den inledande delen var det de som genomförde den brända jordens taktik. De tände på byggnader, matlager och allt som den franska hären behövde. Under den katastrofala franska reträtten vintern 1812 vållade kosackerna Grande armée stora förluster genom att anfalla de franska eftertrupperna. Kosackerna var organiserade både i reguljära regementen och i mer oorganiserade avdelningar. De oorganiserade avdelningarna lydde ofta under lokala hövdingar från de södra områdena av det enorma ryska riket. Det franska kavalleriet krossades delvis under den katastrofala reträtten från Moskva och hade stora problem med att bekämpa kosackavdelningarna under de senare striderna i Centraleuropa. De bidrog till att Napoleon besegrades och senare skickades i landsflykt. Den franske kejsaren gav sig inte utan kom tillbaka, fram till nederlaget i slaget vid Waterloo. Här mötte han inte ryssarna, utan försökte besegra britterna och preussarna innan den stora ryska armén anföll.
Ryskt kavalleri deltog under alla fälttåg och i de stora slagen, både när ryssarna försvarade sig mot fransmännen och 1813 under striderna mot den franske kejsaren.

Slaget vid Eylau där det ryska kavalleriet slåss mot Napoleon.

SLAGET VID AZINCOURT
Englands kung Henrik V försökte 1415 återta initiativet i hundraåriga kriget. Striden stod om hans släkts besittningar i Frankrike och den franska tronen. Det avgörande slaget stod vid Azincourt den 25 oktober 1415. De sjukdomshärjade engelsmännen besegrade en överlägsen fransk här.
Målning: David Pentland

Taistelukentällä  Ratsuväki hyökkää!

General Cu   sters krig

General Custer är mest känd för sitt fatala nederlag mot Sioux- och Cheyenne-indianerna vid Little Bighorn 1876. Men han vann först berömmelse över tio år tidigare, i det amerikanska inbördeskriget. Där blev han general i en ålder av bara 23 år och ledde sina kavallerister till en rad spektakulära segrar över sydstaternas ryktbara ryttare.

Kenraali Custer

«Come On You Wolverines” av Don Troiani.

D ånet från kanonerna och det intensivt sprakande ljudet från tusentals gevärsskott fyllde luften över de regnvåta ängarna och mörka skogarna vid den lilla sömniga staden Williamsburg i Virginia på USA:s östkust. Tjocka skyar av svavelstinkande krutrök drev iväg längs raderna av blåklädda nordstatssoldater och grå- och brunklädda sydstatssoldater som gick loss på varandra i regnet.
Det var den 5 maj 1862 och det amerikanska inbördeskriget var inne på sitt andra år. Nordstaternas största här, general McClellans Potomacarmé, förföljde en mindre sydstatshär mot sydstaternas huvudstad Richmond, men vid Williamsburg hade McClellans blårockar stött på en stark baktrupp av sydstatsstyrkor. Sydstatssoldaterna försvarade sig hårdnackat och så långt hade de slagit tillbaka alla anfall.
Långt ute på slagfältets östra utkant var en nordstatsgeneral vid namn Winfield Scott Hancock i färd med att leda fem regementen mot en liten fördämning som ledde över ett sumpigt vattendrag mot några obevakade sydstatsskansar på ängen bortanför. Lyckades Hancock få sina män över fördämningen och förbi skansarna kunde han anfalla sydstatsstyrkorna vid Williamsburg från sidan och bakifrån och kanske avgöra slaget till nordstaternas fördel.
Uppdraget att leda Hancocks förtrupp över fördämningen gick till en 22 år gammal stabsofficer, andrelöjtnant George Armstrong Custer. Den unge officeren med stor mustasch, spretigt kindskägg och halvlånga, rödlätta lockar såg inte speciellt militär ut i sin stora bredbrättade hatt med hög kulle och en sliten jacka utan utmärkelser men han hade redan visat sig vara en initiativrik och orädd stabsofficer.
Custer red över fördämningen och ledde Hancocks soldater in i en tom skans. Inga sydstatssoldater stoppade dem. Custer red tillbaka till Hancock och rapporterade att kusten var klar. Resten av Hancocks regementen korsade fördämningen, passerade de tomma skansarna och intog position på en liten höjd vid en veteåker.
När sydstatsgeneralerna uppdagade att Hancock hotade deras vänstra flank gick de till motangrepp. Det ena sydstatsregementet efter det andra marscherade ut ur skogen och fram över veteåkern mot Hancocks män, men anfallen var dåligt koordinerade och sydstatssoldaterna mejades ner av blårockarnas skottsalvor. Till slut gav Hancock sina män order om att anfalla de sönderskjutna sydstatsregementena som snabbt drevs tillbaka. Under förföljelsen red andrelöjtnant Custer fram och var med om att fånga flera sydstatssoldater. Han fick också tag i en av de flyende fiendernas flagga.
Efter slaget vid Williamsburg nämndes Custer vid namn i de officiella rapporterna. En av inbördeskrigets mest märkvärdiga karriärer var i färd att ta fart.
Oroskorpen på West Point
George Armstrong Custer föddes den 5 december 1839 på en gård nära småstaden New Rumley i Ohio, där hans far arbetade som smed. 14 år gammal flyttade George till Michigan med sin äldre halvsyster och hennes man. Där gick han i skolan och det dröjde inte länge innan han själv började undervisa i småskolan. Men han ville helst bli officer och bad sin kongressrepresentant skaffa honom en plats på militärakademin West Point. Möjligen tack vare goda familjeförbindelser blev hans önskan uppfylld och han kunde som 17-åring åka österut till West Point på Hudsonflodens strand i staten New York.
På militärakademin utmärkte Custer sig främst genom sina livliga påhitt och rekordmånga brott mot ordningsreglerna. Men han visade också den nödvändiga självdisciplinen för att inte bli utkastad. Och även om han slutade sist av de 34 i hans kull som slutförde den fyra år långa utbildningen som blev utexaminerad våren 1861 ska man tänka på att halva kullen inte slutförde.
Redan medan han gick på militärakademin fick han uppleva den starka splittringen mellan nord- och sydstaterna, som till slut ledde till inbördeskrig. Han var själv nordstatsman men många av hans bästa vänner var från sydstaterna.
En kväll i februari 1861 spelade skolkåren nationalsången ”The Star-Spangled Banner” utanför kadetternas baracker. Custer lutade sig ut genom fönstret och utropade ett hurra för USA:s stjärnbanér. Från grannfönstret svarade hans bästa vän, Tom Rosser från Virginia, med ett hurra för sydstaternas rättigheter. Snart skulle de mötas med vapen i hand.
Efter att ha fullgjort officersutbildningen på West Point blev Custer andrelöjtnant i nordstatskavalleriet. Han var på plats under det första slaget vid Bull Run i juli 1861, där han deltog i att täcka nordstatstruppernas reträtt. Sedan tjänstgjorde han som stabsofficer för en rad generaler runt huvudstaden Washington DC, där general McClellan byggde upp en ny stark nordstatsarmé, Potomacarmén (efter floden som rinner förbi Washington). Våren därpå, när McClellan ledde sin armé sjövägen ner till halvön öster om sydstatshuvudstaden Richmond, var Custer med.
McClellans stabskapten
Ett par veckor efter slaget vid Williamsburg stod McClellans Potomacarmé precis öster om Richmond. Sydstatsarmén hade fattat posto bakom floden Chickahominy, vanligtvis en förhållandevis liten flod men nu var den fylld till brädden efter långvariga regnväder.
Här utmärkte Custer sig flera gånger under farofyllda rekognosceringsuppdrag över den bräddfulla floden. Hans modiga uppträdande nämndes för McClellan och arméchefen kallade den tappre löjtnanten till sig för att få möta honom personligen. Den ovårdade och smutsige Custer utgjorde en skarp kontrast till den alltid perfekt uniformerade McClellan men generalen tyckte om Custers klara svar på hans frågor. Snart knöts Custer till McClellans egen stab med rangen tillfällig kapten.
I likhet med stora delar av Potomacarmén var Custer länge trollbunden av McClellans utstrålning och eleganta militära hållning. Efter några mindre segrar i början av kriget hade McClellan fått namnet ”den unge Napoleon”. Redan flera månader innan han blev anställd vid hans stab hade Custer skrivit till sin familj att han var redo att följa McClellan ”till jordens ände”.
McClellan kunde knappt fått en mer ivrig och uppoffrande stabsofficer. Under de häftiga slagen runt Richmond i månadsskiftet juni–juli 1862, med samlingsnamnet Sjudagarsslaget, jobbade Custer otröttligt.
Det första slaget ägde rum nära Mechanicsville, norr om Richmond. Här var en brigad av Pennsylvaniaregementen under hård press från sydstatstrupperna. McClellan skickade Custer till brigadens general med besked om att hans soldater måste hålla stånd ”för Pennsylvanias ära”. Efter att ha levererat beskedet till brigadgeneralen red Custer från regemente till regemente och upprepade det glödande budskapet. Pennsylvaniasoldaterna svarade med ett rungande jubel.
Men Custers ansträngningar för att gjuta mod i soldaterna var till liten nytta, för nordstatstrupperna fick order om att dra sig tillbaka samma kväll. McClellan höll på att mista tron på att hans trupper kunde ta Richmond.
Det visade sig att bakom McClellans image som ”den unge Napoleon” dolde sig en tvekande och överdrivet försiktig general. Visserligen var han en framstående organisatör och en enastående inspiratör i träningslägren men han saknade den övertygande beslutsamhet som krävdes för att lyckas på slagfälten. När sydstatstrupperna runt Richmond inledde en motoffensiv under sin nya chef, general Robert E. Lee, dröjde det inte länge innan McClellan tappade modet och gav order om tillbakadragning till en befäst position vid kanten av floden James där han kunde få stöd av den mäktiga nordstatsmarinen.
Custer förlorade aldrig tron på sin stora idol. Han var övertygad om att McClellan handlade riktigt. Under den svåra reträtten i ständig strid med Lees sydstatstrupper gjorde den unge stabsofficeren en ihärdig insats för att guida marschkolonnerna och hålla sin chef underrättad om truppernas positioner och tillstånd.
Efter att McClellans Potomacarmé drivits bort från sydstaternas huvudstad ledde general Lee sin sydstatsarmé norrut genom Virginia mot nordstaternas huvudstad Washington. Potomacarmén kallades tillbaka från sin position sydost om Richmond för att förstärka styrkorna som försvarade Washington, men hann inte fram i tid för att förhindra att nordstaterna led ett nytt, svidande nederlag i det andra slaget vid Bull Run (Manassas).
Istället för att angripa den starkt befästa nordstatshuvudstaden ledde Lee nu sina sydstatstrupper förbi Washington och åt nordväst genom Maryland. McClellan fick order om att uppta förföljelsen. Den 16 september 1862 möttes arméerna i det stora slaget vid Antietam. McClellan hade runt 80 000 man mot Lees 40 000 men var ändå mycket försiktig och höll stora delar av armén i reserv i stället för att arrangera ett massivt anfall som kunde ha krossat sydstatsarmén. Lees män pressades bakåt men klarade att slå tillbaka en rad nordstatsanfall och stod fortfarande på slagfältet när striderna ebbade ut. Antietam räknades ändå som en nordstatsseger eftersom Lee drog sig tillbaka till Virginia efter slaget.
Trots segern tappade nordstatspresidenten Abraham Lincoln nästan tålamodet med McClellans överdrivet försiktiga krigföring och mindre än två månader senare fick McClellan sparken. Det försatte även Custers karriär i fara. Han permitterades och åkte till familjen i Ohio och Michigan.
Från Brandy Station till Aldie
Som känd anhängare av McClellan hamnade Custer i onåd hos den nya arméledningen. Först i april 1863 fick han order om att vända tillbaka till Potomacarmén. Han hade mist sin tillfälliga rang som kapten och var åter löjtnant i kavalleriet.
Men lyckan stod Custer bi. General Alfred Pleasonton, befäl för en av Potomacarméns kavalleridivisioner, bad om att få Custer som stabsofficer. Pleasonton kom ihåg Custer från McClellans stab och satte stort värde på den aktive och orädde unge löjtnanten. Custer blev åter tillfällig kapten (hans officiella rang var fortfarande löjtnant) och fick många viktiga uppdrag från Pleasonton, som några veckor efter Custers ankomst blev befäl för hela Potomacarméns kavallerikår.
General Lees sydstatsarmé hade nyligen åsamkat nordstatsstyrkorna ett nytt stort nederlag vid Chancellorsville i norra Virginia. Det var åter fara för att Lee skulle invadera nordstaterna för att tvinga Lincolns regering att låta sydstaterna få sin självständighet.
Tidigt på morgonen den 9 juni 1863 red långa kolonner av blåklädda nordstatskavallerister genom morgondimman mot floden Rappahannock. Pleasonton hade startat en storstilad offensiv för att krossa general J.E.B. Stuarts sydstatskavalleri. Så långt i kriget hade Stuarts ryttare varit klart överlägsna i kavallerioperationerna och hade åsamkat nordstaternas kavalleri det ena förödmjukande nederlaget efter det andra. Nu ville Pleasonton få hämnd. Han hade också fått i uppdrag att försöka ta reda på var general Lees sydstatsarmé befann sig och vart den var på väg.
Custer var med när Pleasontons ryttare vadade över floden och drev fiendens utposter tillbaka. Med Custer i främsta ledet red blårockarna västerut i riktning mot järnvägsstationen Brandy Station. Det plötsliga anfallet överraskade sydstatskavalleristerna men de kom snabbt upp på hästarna och gick till motangrepp. Custer deltog i häftiga närstrider vid en liten kyrka kallad St. James Church. En gång kastades han ur sadeln när hans häst inte klarade att hoppa över en hög stengärdsgård men han kom upp på hästryggen igen innan fienden nådde honom.
Slaget vid Brandy Station blev det amerikanska inbördeskrigets största kavallerislag. Timma efter timma böljade striderna fram och tillbaka. Kavalleristerna stred på nära håll med sablar och revolvrar. När nordstatsryttarna inte lyckades fördriva Stuarts män gav Pleasonton till slut order om reträtt. Därmed var slaget tekniskt sett en seger för sydstaterna men Pleasonton och hans kavallerister tyckte ändå det var uppmuntrande att de hade klarat att strida på nästan lika fot med Stuarts berömda kavalleri.
Efter slaget berömde Pleasonton Custer i sin rapport och gav honom det ärofyllda uppdraget att leverera en erövrad sydstatsflagga till Potomacarméns överbefäl. Custers karriär var på väg upp igen.
Lee ledde nu sin sydstatsarmé åt nordväst mot Shenandoahdalen. Pleasontons kavalleri följde efter för att försöka ta reda på vart Lee var på väg. Men för att komma inpå Lees marschkolonner måste nordstatsryttarna först fördriva Stuarts kavalleri.
Bara åtta dagar efter slaget vid Brandy Station inleddes en ny stor kavallerisammanstötning vid Aldie, 50 km längre norrut. Custer var åter i frontlinjen. En gång förlorade han kontrollen över sin häst och blev buren i galopp över slagfältet rakt in i fiendens linjer. Senare berättade han i ett brev hem att han hade sydstatsryttare åt alla håll men att de i kaoset tog honom för att vara en sydstatsofficer på grund av den stora, bredbrättade hatten han använde för att beskydda sin känsliga hud mot solen. Att hans uniform var fullständigt dammig bidrog säkert också till att dölja vilken sida han kom ifrån. Bara en sydstatskavallerist red emot honom med sabeln lyft, men Custer svingade sabeln och träffade motståndaren i ansiktet med sådan kraft att han for i backen. Custer sporrade hästen och red i galopp tillbaka till sina egna.
Flera hade sett Custers vilda ritt över slagfältet och utgick ifrån att det var en medveten satsning. Historien kom i tryck i flera tidningar. Custer hade inlett vägen mot berömmelse.
Pojkgeneralen
I sina försök att göra kavallerikåren mer effektiv ville Pleasonton nu företa en omorganisation och byta ut flera av generalerna och brigadcheferna. Han ville ha unga energiska män till att leda ryttarna. Mindre än två veckor efter slaget vid Aldie skickade han ett brev till Potomacarméns nya chef, general George Gordon Meade, och bad om att Custer och två andra unga kaptener från kavalleristaben skulle befordras direkt till brigadgeneraler. Meade gav sitt samtycke. Med ens gick 23 år gamle George Armstrong Custer från att vara tillfällig kapten till att bli nordstatshärens yngste general. Pleasonton lät honom själv välja sitt kommando och Custer bad att få leda Michiganbrigaden, fyra regementen från hans andra hemstat med totalt ungefär 2 000 man.
Custer hade nu fått en av sina stora drömmar uppfylld. Han älskade krig och medgav det i ett brev till en släkting. ”Jag skulle vara glad om jag fick uppleva ett slag varje dag i resten av mitt liv”, skrev han. Men han betonade att det bara var hans egna helt individuella önskan. Han var fullständigt klar över att kriget var av ondo och orsakade människor ett förfärligt lidande och sorg och för nationens del önskade han innerligt att kriget skulle ta slut så snart som möjligt. Så beskrev han själv konflikten mellan sina egna drömmar om slagfältets dramatik och sin omtanke om resten av samhället.
Custers generalsuniform återspeglade att han betraktade krig som en fest. Han hade en specialsydd jacka och byxor av svart sammet. Ärmarna på jackan var nästan täckta av stora guldbroderier och han hade guldränder på byxorna. Under jackan hade han en blå skjorta med stor krage som han bredde utanpå jackslagen. Ytterst på vardera skjortkragen var en stor silverfärgad stjärna fastsydd. Runt halsen knöt han en röd halsduk. På huvudet hade han en svart, bredbrättad hatt med en guldrand runt brättet och en rosett med en stjärna i mitten på kullen. Tunga, svarta kavalleristövlar fulländade klädseln. De långa gyllene hårlockarna som nådde nästan till skuldrorna bidrog till att göra Custer till ett unikt blickfång.
När Custer en gång fick frågan om varför han hade en så iögonfallande klädsel som gjorde honom till ett så uppenbart mål för fienden, svarade han att det var för att hans män snabbt skulle känna igen honom på slagfältet och veta att han fanns där.
Custers Michiganregemente var på väg norrut mot Pennsylvania när han tog befälet. General Lee hade inlett sin andra invasion av nordstaterna med över 75 000 sydstatssoldater. Meades Potomacarmé, omkring 93 000 man, följde efter. Allt tydde på att ett stort och avgörande slag skulle utkämpas när som helst
Gettysburg
På morgonen den 1 juli 1863 stötte en av Lees spridda kolonner samman med general Bufords division med nordstatskavalleri precis utanför den lilla staden Gettysburg i Pennsylvania. Varken Lee eller Meade hade planerat att utkämpa ett stort slag här men allt eftersom striderna utvecklade sig blev fler och fler avdelningar indragna. Snart rasade slaget för fullt på markerna norr och väster om Gettysburg. Efter hårda strider fick Lees soldater övertaget och på eftermiddagen drev de ut blårockarna från Gettysburg efter att ha orsakat dem stora förluster.
Men nordstatsgeneralerna etablerade nya ställningar på höjderna söder om byn och när Meade kom till slagfältet natten mot den 2 juli beslöt han att låta Potomacarmén bli stående för att vänta på Lees nästa anfall. På slagets andra dag riktade Lee kraftiga anfall mot båda ändar av Meades försvarslinjer men även om det var nära flera gånger, mäktade inte sydstatstrupperna bryta igenom. Trots stora förluster nekade Lee ge upp och planerade ett nytt anfall mot Meades centrala delar nästa dag.
Med undantag av Bufords lilla kavalleridivision var det nästan uteslutande infanteri som stred på markerna och åsarna runt Gettysburg den 1 och 2 juli. Stuart hade lett sitt sydstatskavalleri på en ambitiös räd runt nordstatsarmén och var långt ifrån Gettysburg när slaget startade. Stora delar av nordstatskavalleriet förföljde Stuart.
Custer och hans Michiganbrigad deltog i förföljelsen. Redan den 30 juni, dagen efter att han övertog befälet, ledde Custer sina män i en oavgjord drabbning mot Stuarts män vid Hanover i Pennsylvania.
Först på eftermiddagen den 2 juli nådde Stuarts förtrupp Lees armé vid Gettysburg. Custer och nordstatskavalleriet var precis bakom. Vid den lilla tätorten Hunterstown fem kilometer nordost om Gettysburg stötte Custers förtrupper samman med Stuarts baktrupp precis när solen gick ner.
Custer ledde personligen ett av sina kompanier i anfall och hade tur som undgick att bli sårad när hans häst stupade precis framför fienden. En av hans män fick rädda honom undan medan kulorna ven runt dem. Även om anfallet misslyckades hade Custer demonstrerat för sina nya soldater att han var villig att strida vid deras sida i första led.
Efter drabbningen vid Hunterstown var båda parters kavalleristyrkor i direkt kontakt med sina arméer och redo att spela en aktiv roll på slagets tredje och sista dag.
På morgonen den 3 juli skickades Custers brigad tre kilometer österut från huvudslagfältet för att stötta general Greggs kavalleridivision som vaktade Potomacarméns högra flank och rygg. Som tur var för Meade han hade placerat kavalleristyrkor här, för det var just här Stuart hade fått order från Lee att anfalla.
Frampå förmiddagen hade Custers män fattat posto vid en vägkorsning mellan kornåkrar som vajade sömnigt i den varma sommarbrisen, när kanonskott plötsligt hördes från norr. Sedan såg blårockarna en skyttelinje komma ut från en skog på en höjd cirka två kilometer norr om korsningen. Det var Stuarts trupper. De hade ställt ifrån sig hästarna för att lättare kunna använda gevär och sondera nordstatskavalleristernas positioner. Custer skickade också ut skyttekedjor till fots och ett tag utväxlade motståndarna skott på avstånd. Två av Custers regementen hade fördel av sina Spencer-gevär med sjuskottsmagasin och pressade sakta Stuarts skyttar bakåt, men förlusterna var små på båda sidor.
Snabbt tog slaget en mer dramatisk vändning. En lång kolonn med sydstatsryttare kom ut ur skogsbrynet på höjden och red nerför slänten mot fälten där skyttekedjorna utväxlade skott. Det här var Stuarts mest berömda regemente, Virginias 1:a kavalleri. Stuart hade uppenbarligen fått nog av skyttekedjornas långrandiga och tämligen resultatlösa strid. Med Virginias 1:a kavalleri ville han få bort blårockarnas skyttar.
Samtidigt hördes ett våldsamt crescendo av kanondån från huvudslagfältet i väst där general Lees artilleri inledde sydstatsarméns sista stora anfall – det som skulle bli känt som ”Pickett’s Charge”.
På kavallerislagfältet såg general Gregg Virginiakavalleristerna komma närmare. Det fanns ingen tid att förlora. Han red till Custers Michigans 7:e kavalleri – ett nytt regemente med färska rekryter – och beordrade dem att gå till motangrepp. Custer red främst med dragen sabel och brölade ”Come on, you Wolverines!” (Män från Michigan kallades traditionellt ”wolverines” – järvar).
Färskingarna från Michigans 7:e red fram i bred kolonn. Custer följde dem halvvägs över fälten innan han vek av. Michigans 7:e fortsatte framåt och fördrev några av fiendens skyttar till fots men så kom de upp mot en gärdsgård som spärrade deras väg. När de första raderna stannade upp red de efterföljande rakt in i dem. Resultatet blev ”en obeskrivlig förvirring”, berättade Michigankavalleristen James H. Kidd. De sista skvadronerna hade sinnesnärvaro nog att svänga av åt höger och vänster framför den kaotiska massan av män och hästar och bildade front längs gärdsgården.
Virginias 1:a hade samtidigt ridit upp till gärdsgården på motsatta sidan. Det utbröt en intensiv strid på nära håll över gärdsgården med revolvrar, karbiner (korta kavallerigevär) och sablar. Till slut fick Virginiaregementet hjälp av en annan sydstatsavdelning och Michigans 7:e drevs tillbaka. Men luften hade också gått ur Virginias 1:as anfall och kraftig skottlossning från Greggs och Custers skyttekedjor och kanoner fick snart ryttarna från Virginia att vända om. Andra sydstatsavdelningar stötte samman med delar av Custers Michigans 5:e i häftiga närstrider innan båda parter drog sig tillbaka för att omgruppera.
Stuart tänkte inte ge sig med detta. Snart syntes nya avdelningar av sydstatsryttare på höjden i stridsplatsens norra ände. En av Greggs nordstatskavallerister beskrev synen av sina fiender som: ”En mer storslagen syn har aldrig skådats. De red framåt i välordnade led och med strama tyglar. Deras blankputsade sablar glimmade i solen. Allas ögon vändes mot dem”. Den ryktbare sydstatsgeneralen Wade Hamptons standar smattrade över de långa leden av ryttare. Hampton själv, en riktig kraftkarl med fylligt skägg och välfriserade mustascher, red i första ledet. Också general Fitzhugh Lee, arméchefens brorson, var med. Minst sex av Stuarts kavalleriregementen deltog i anfallet.
Sydstatsryttarna bildade en bred kolonn och red rakt mot Custers kanoner på stridsplatsens södra sida. Sydstatsofficerarna ropade: ”Håll er till sablarna, män. Håll er till sablarna!” De ville inte att anfallet skulle mista kraft genom att några bromsade för att avfyra revolvrar eller karbiner. Granater från nordstatskanonerna sprängdes mitt bland de grå- och brunklädda kavalleristerna och slog många av hästarna men Hamptons män red på.
Gregg och Custer hade få ryttare i position för att möta anfallet. Bara ett enda regemente, Custers Michigans 1:a, satt på hästarna i närheten av de hotande kanonerna. Det var ont om tid så Gregg såg ingen annan utväg än att skicka detta enda regemente mot den stora kolonnen. Custer var också på plats och gav samma order.
Männen från Michigans 1:a drog sablarna och travade mot fienden. Custer red vid deras sida. När de var hundra meter från fienden gav han order om att öka farten till galopp. Så ropade han igen: ”Come on, you Wolverines!” Även sydstatsryttarna red nu i galopp.
Custers ryttare brakade samman med sina motståndare med ett ljud ett ögonvittne liknat vid ljudet av träd som fälls. Samma man berättade att sammanstötningen var så våldsam att några hästar gjorde kullerbyttor och krossade sina ryttare under sig i fallet. ”Ljuden av sabel mot sabel, pistolskott och de stridandes rop fyllde luften”, skrev han.
Wade Hampton, lätt igenkännlig i sin bredbrättade hatt dekorerad med en stor strutsfjäder, fick ett sabelhugg i huvudet och en revolverkula i låret och måste hjälpas i säkerhet. Custer var också mitt i den kaotiska röran där män gick loss med sablar eller avfyrade revolvrar på nära håll. Plötsligt blev hans häst skjuten i benet och föll så att Custer flög ur sadeln och kraschade i marken. Han kom raskt på benen igen och svingade sig kvickt upp i sadeln på en ryttarlös häst som kom förbi.
Medan Michigans 1:a uppehöll den stora kolonnen framifrån fick andra nordstatsavdelningar tid att anfalla kolonnens sårbara flanker. Både några från Custers övriga Michiganregementen och några av Greggs ryttare från New Jersey och Pennsylvania kastade sig in i striden. Sydstatsregementena hade förlorat sin anfallskraft och började till slut dra sig tillbaka för att få ordning i leden. Nordstatsryttarna följde inte efter.
Med detta slutade kavallerislaget vid Gettysburg. Ingen av parterna hade vunnit någon solklar seger men Custer och Gregg hade lyckats hindra Stuart från att anfalla Potomacarméns ställningar bakifrån. Därmed hade nordstatskavalleriet störst anledning att kalla sig segerherrar.
Också på huvudslagfältet längre västerut  hade nordstatarna segrat. Lees sista stora anfall, ”Pickett’s Charge”, hade slutat i blodigt fiasko. Meades Potomacarmé höll sina ställningar. Nästa dag inledde Lees sydstatsarmé sin reträtt söderut till Virginia.
Custer och hans Michiganbrigad var alltjämt i fronten under förföljelsen av Lees slagna avdelningar. Den 16 juli, nära Falling Waters på Potomacflodens rand, ledde Custer sina män i ett ryttaranfall mot en skans bemannad av sydstatsinfanteri. Custer var åter i första ledet. En av hans kavallerister berättade att han såg den unge generalen spetsa en sydstatssoldat med sabeln.
Tillbaka till Virginia
Kort efter striden vid Falling Waters fick Custers divisionschef Kilpatrick permission och Custer övertog tillfälligt befälet över divisionen. Det hade gått mindre än tre veckor sedan han varit stabskapten utan egen trupp, nu ledde han en slagkraftig kavalleridivision på runt 4 000 ryttare. Det var ett karriärhopp utan dess like.
Unge Custer fick många anledningar att visa sig värdig ansvaret. Lees sydstatsarmé hade lyckats korsa Potomacfloden och var nu tillbaka i Virginia, men Meade fortsatte förföljelsen. Custers kavalleri red flera gånger i spetsen för nordstatsarmén och pressade Lees baktrupper hårt. ”Pojkgeneralen”, som han ofta kallades, ledde sina män med vaksam beslutsamhet.
Men även om Custer gjorde sitt jobb, lyckades inte Meade hindra Lees reträtt i någon större grad. Och i slutet av juli intog Lees trupper starka försvarspositioner söder om floden Rappahannock, mitt emellan Washington och sydstatshuvudstaden Richmond. Meade vågade inte angripa. Gettysburgfälttåget var över. Några dagar senare återvände Kilpatrick från permissionen och Custer återupptog sitt befäl över Michiganbrigaden.
Hösten 1863 inträffade inte något större slag men det var ändå en händelserik tid för Custer och hans kavallerister. De utkämpade många drabbningar med Stuarts sydstatskavalleri. Flera gånger hamnade nordstatsryttarna i stora svårigheter efter att ha blivit utmanövrerade av Stuarts män som nu opererade i välbekant terräng och hade stöd från majoriteten av befolkningen.
Custer klarade ändå att upprätthålla sitt rykte som en duktig general genom sitt resoluta uppträdande i svåra situationer men han blev alltmer missnöjd med Kilpatricks ledarskap. I likhet med många andra menade han att Kilpatrick var dumdristig och riskerade sina mäns liv i onödan.
Sheridan tar över
Vintern 1863–64 låg arméerna för det mesta i läger på var sida av Rapidanfloden. Custer använde den här lugna perioden till att åka hem till Michigan och gifta sig med Elizabeth ”Libbie” Bacon den 9 februari 1864. Efter bröllopet åkte paret tillsammans tillbaka österut till Washington och vidare till Custers högkvarter i Virginia där de tillbringade sin smekmånad.
I månadsskiftet februari–mars kom ett avbrott i den äktenskapliga idyllen när Custer for iväg för att leda en räd som skulle dra fiendens uppmärksamhet bort från en ambitiös kavalleriräd mot Richmond, ledd av Kilpatrick. Custer utförde sin uppgift med bravur genom att bränna järnvägsbroar och fiendens förnödenheter och kom tillbaka utan att ha förlorat en enda man.
Det gick värre för Kilpatrick som förlorade bortåt 500 man utan att uppnå något av nämnvärt värde. Inte lång tid efter den här räden fråntogs Kilpatrick sitt kommando och skickades till den västra krigsskådeplatsen.
Kilpatricks avsked var bara en av flera ändringar i nordstatshärens ledarskap den våren. Den viktigaste förändringen var att general Ulysses S. Grant hämtades från väst för att bli ny chef för nordstaternas landstridskrafter. Istället för att leda kriget från ett högkvarter i Washington drog Grant i fält för att styra Meades Potomacarmés operationer direkt. Grant hade redan vunnit flera stora segrar i väst, nu skulle det visa sig om hans resoluta och målmedvetna ledarstil var vad som krävdes för att besegra Robert E. Lee och hans män.
Något av det första Grant gjorde var att omorganisera Potomacarméns kavallerikår. Han ansåg inte Pleasonton vara tillräckligt energisk och ersatte honom med general Philip H. Sheridan som hade lett en infanteridivision under Grant i väst och starkt bidragit till Grants seger vid Chattanooga i Tennessee hösten 1863.
Sheridan var kortvuxen, temperamentsfull och hade mycket energi och tydliga idéer om hur kavalleriet skulle bli starkare. Han fick med sig två nya divisionsbefäl, generalerna Alfred Torbert och James H. Wilson. Det blev en bitter besvikelse för Custer att det inte var han, utan den okände stabsofficeren James H. Wilson som fick ersätta Kilpatrick. Men Custer slapp åtminstone bli kommenderad av Wilson, för Michiganbrigaden förflyttades till Torberts division.
I början av maj 1864 inledde Grant sin stora offensiv. Nästan 120 000 nordstatssoldater korsade Rapidan och marscherade söderut genom ett stort skogsområde kallat ”the Wilderness”. Lee reagerade snabbt och anföll Grants trupper innan de hann komma ut ur skogarna. Lee hade bara 65 000 man men i det oöverskådliga Wildernessområdet var det svårt för nordstatsgeneralerna att kunna dra nytta av sin antalsmässiga överlägsenhet.
I två dagar gick arméerna loss på varandra i en serie mer eller mindre tillfälliga sammanstötningar. Många av generalerna famlade i blindo, utan någon klar aning om varken sina egna eller fiendens positioner. Striderna blev mycket blodiga. Runt 11 000 sydstatssoldater och 18 000 nordstatssoldater hamnade på listorna över dödade, skadade och saknade. Nordstatskavalleriet hade fått i uppgift att täcka infanteriets flanker och rekognoscera för att upptäcka fiendens rörelser. Sheridans ryttare opererade mest på Grants utsatta vänstra, södra flank. Här var också Stuarts sydstatskavallerister aktiva och det blev flera häftiga strider, särskilt i området runt värdshuset Todd’s Tavern vid en viktig korsning i skogarna.
På morgonen den 6 maj, slagets andra dag, hade Custers brigad slagit läger vid en glänta någon kilometer norr om Todd’s Tavern, när den plötsligt anfölls av sydstatskavalleri. Custer visste det inte, men generalen som ledde sydstatskavalleriet från den andra sidan av gläntan var hans gode vän från krigsskolan, Tom Rosser. I flera timmar rasade en våldsam strid i gläntan och mellan träden på båda flanker. Terrängen passade inte för storslagna anfall till häst, så de stred för det mesta till fots, med karbiner och gevär. Rosser försökte svänga runt för att anfalla Custers norra flank men Custer upptäckte det i tid och parerade med att skicka ett regemente till den hotade flanken.
Custer var i sitt esse. Medan musikkåren spelade ”Yankee Doodle” red han längs linjerna i kulregnet och pekade mot fienden med sin stora sabel och ropade uppmuntrande ord till sina män. I sina brev hem var Michigankavalleristerna fulla av beundran för sin unge generals tapperhet. Flera av dem hade börjat imitera honom genom att knyta röda tygtrasor runt halsen, vilket blev ett kännetecken för brigaden.
Både Custer och Rosser fick förstärkningar under dagen. Till slut var det sydstatsryttarna som drog sig tillbaka och med viss överdrift kunde en stolt Custer skriva i sin rapport: ”Efter att ha gjort inbitet motstånd drevs fienden tillbaka från slagfältet i stor oordning och måste låta sina döda och många av sina sårade ligga kvar på marken”.
Nästa dag utkämpades en ny hård kavalleristrid vid Todd’s Tavern. Flera av Sheridans brigader, däribland Custers, försökte utan att lyckas att fördriva sydstatskavalleriet från ställningar söder och väster om korsningen. Detta fick allvarliga effekter för Grants offensiv eftersom Grant planerat att infanteristerna från Meades Potomacarmé skulle rycka fram längs vägen söderut från Todd’s Tavern mot Spotsylvania Court House. Nu blev nordstatsinfanteriets framryckning försenad och Lees trupper nådde Spotsylvania först.
Det utbröt ett våldsamt bråk mellan Meade och Sheridan om vem som bar skulden för att kavalleriet inte hade utfört sitt uppdrag vid Todd’s Tavern. Sheridan sa att han kunde slå Stuarts kavalleri om Meade bara ville ge honom chansen. När Grant fick höra detta ska han ha sagt: ”Sa Sheridan det? Han brukar veta vad han pratar om. Låt honom försöka”. Och redan morgonen därefter, den 9 maj, red Sheridan söderut med sina 10 000 ryttare.
Yellow Tavern
Sheridans långa kavallerikolonner svängde i en båge mot öster för att komma runt Lees armé. Sedan red de rakt söderut mot Richmond. De höll ett moderat tempo, för Sheridan var inte speciellt angelägen om att nå sydstatshuvudstaden före Stuarts ryttare. Målet var att få Stuart att möta honom i ett öppet slag för att rädda Richmond. I ett sådant slag hoppades Sheridan att nordstatskavalleriets överlägsna eldkraft och antal skulle krossa sydstatskavalleriet.
Stuart gjorde som Sheridan önskat. Med 4 500 kavallerister red den legendariske sydstatsgeneralen efter Sheridan och intog ställning vid det gamla värdshuset Yellow Tavern, bara tio kilometer norr om Richmond.
Den 11 juni ankom Sheridans förtrupp Yellow Tavern västerifrån och upptäckte Stuarts ställning på en höjd ett stycke norr om värdshuset. Genom att få blårockarna att anfalla mot norr hoppades Stuart att de skulle blotta sin rygg för ett anfall söderifrån utfört av trupper från Richmonds garnison men ett sådant anfall kom aldrig.
Custers Michiganbrigad var bland de första att nå slagfältet och deltog i att driva tillbaka en framskjuten del av Stuarts linje. Men de blåklädda kom ingen vart mot den starka sydstatsställningen på höjden och Sheridan bestämde sig för att vänta på Wilsons division innan han återupptog striden.
Vid tretiden på eftermiddagen var Wilson i position och nordstatskavalleristerna gjorde sig klara för anfall. Så långt hade det varit en vacker vårdag men nu drev mörka skyar in över slagfältet.
Custer fick i uppdrag att leda ett ryttaranfall längs en landsväg som ledde rakt mot Stuarts position medan resten av Sheridans män anföll till fots med sina karbingevär. Custers mål var ett batteri av kanoner som Stuart hade placerat där vägen nådde toppen av höjden.
Samtidigt som Custer anföll började ett våldsamt åskoväder med kraftiga blixtar och ösregn. Ljudet av åskdånet blandade sig med smällarna från kanonerna och gevären. Michigankavalleristerna vadade över ett litet vattendrag och fortsatte i full fart upp mot kanonerna. Sydstatskavalleristerna var upptagna med att beskjuta några av Sheridans avdelningar som närmade sig till fots och upptäckte inte Custers ryttaranfall förrän det var för sent. De hann inte vända kanonerna i tid. Snart red Custers män in bland kanonerna och artilleristerna blev skjutna, nerhuggna eller jagade på flykt.
Stuart var i närheten och skickade Virginias 1:a kavalleri till motanfall. En kort stund drevs Custers kavallerister tillbaka. Stuart deltog själv i striden med sin stora LeMat-nioskottsrevolver. Med ens fick en soldat från Custers Michigans 5:e syn på en sydstatsofficer med en stor fjäderbuske i hatten. Han lyfte pistolen, siktade noga och tryckte av. Skottet träffade sydstatsofficeren i magen. Det visade sig att den skadade var Stuart. Och såret var dödligt. Den legendariske kavallerigeneralen dog nästa dag.
Sheridans män anföll nu längs hela linjen. De antalsmässigt underlägsna sydstatskavalleristerna klarade inte att hålla stånd. Deras försvarslinje bröt snart samman. De överlevande drog sig tillbaka i all hast. Sheridan hade segrat och Custer fick en stor del av äran för segern.
Cold Harbor
Medan Sheridans kavalleri red mot Richmond hade Grants och Lees arméer utkämpat en serie blodiga strider vid Spotsylvania, där nordstatstrupperna inte lyckats bryta igenom sydstatstruppernas starkt förskansade ställningar. Efter två veckor av misslyckade frontalangrepp med förfärliga förluster bestämde Grant sig för att göra ett nytt försök med att svänga runt Lees förskansningar för att hota Richmond och tvinga Lee till att utkämpa ett slag under mindre fördelaktiga omständigheter. Men åter var Lees trupper snabbast och parerade Grants nya framstöt vid North Anna-floden. På nytt stod Grant framför en starkt förskansad sydstatsarmé och åter bestämde han sig för att försöka svänga runt dem. Den här gången marscherade Grants trupper mot korsningen vid Cold Harbor, bara 14 kilometer nordost om Richmond.
Sheridans kavalleri hade nu vänt tillbaka efter segern över Stuart vid Yellow Tavern och ledde vägen när Grants armé satte kurs mot Cold Harbor. Men om Sheridan och hans män hade trott att deras motparter var knäckta efter Stuarts död och nederlaget vid Yellow Tavern, upptäckte de snart att de tagit fel.
Den 28 maj mötte Sheridans förtrupper sydstatskavalleriet under sin nye chef, general Wade Hampton, nära Haw’s Shop och Enon-kyrkan. Det här var upptakten till en lång och bitter strid där båda parter för det mesta stred till fots med karbiner och gevär. Mot slutet av dagen ankom Custers Michiganbrigad och gick till angrepp samtidigt som Hampton hade gett order om en taktisk tillbakadragning. Några färska regementen från South Carolina var ovilliga att dra sig tillbaka och gjorde häftigt motstånd när Custers män anföll. 19 av Michigankavalleristerna dödades och ännu fler skadades innan de sista av Hamptons män lämnade slagfältet. Totalt var Sheridans förlust den dagen 344 man. Hamptons förlust var cirka 400.
Tre dagar senare ockuperade Sheridans kavalleri vägkorsningen vid Cold Harbor. Det här var en strategiskt viktig position och Meade gav order om att kavalleriet måste hålla ställningen till varje pris tills hans infanteri nådde fram. Det skulle inte bli lätt.
Nästa morgon, den 1 juni, började två divisioner av sydstatsinfanteri att rycka fram mot kavalleristerna vid Cold Harbor. Det var sällan kavalleri försökte hålla stånd mot infanteri eftersom infanteriets långa gevär var mer träffsäkra vapen än kavalleriets korta karbiner och eftersom infanteriet självklart var mer vana att strida till fots. Dessutom försvagades kavalleriet av att någon måste stå bakom frontlinjen och passa hästarna. Men den här gången var Sheridans män vackert tvungna att möta anfallet från fiendens infanteri eftersom Meade gett en tydlig order om att korsningen skulle hållas.
Major Kidd från Michigans 6:e berättade senare att Custer red längs hela linjen och talade uppmuntrande till männen som låg skyddade bakom bröstvärn av jord, stockar och gärdsgårdsstolpar. Custer såg inte ut att bry sig om att han uppe på hästryggen var ett uppenbart mål för fiendens skarpskyttar. Kidd berättade att ”Custer alltid satt till häst. Jag såg honom aldrig till fots under ett slag, även när alla andra officerare och soldater var till fots. Och han red tätt inpå frontlinjen, orädd och målmedveten”.
Huvuddelen av fiendens infanterianfall kom norrifrån och träffade general Merritts brigad. Som tur var för nordstatskavalleristerna var anfallet dåligt koordinerat och stoppades förhållandevis lätt av kavalleristernas intensiva karbineld. På Custers front väster om Cold Harbor försökte inte fienden sig på annat än försiktiga framstötar under morgontimmarna och Custers män höll dem utan problem på avstånd. Men kavalleristerna var mycket lättade när Meades infanteri äntligen ankom Cold Harbor och övertog deras ställningar.
Det var starten på nästan två veckors ställningskrig vid Cold Harbor. Grant gav Meade order om att försöka en rad frontalangrepp men angreppen slogs tillbaka med stora förluster för nordstatsarmén. Inbördeskriget höll på att bli ett skyttegravskrig, en dyster föraning om vad som skulle ske i första världskriget 50 år senare.
Sådan fastlåst krigföring passar inte för kavalleri. Istället fick Sheridan order om att rida runt Lees nordflank och sätta kurs västerut för att förstöra fiendens järnvägslinjer runt den viktiga knutpunkten Charlottesville.
Trevilian Station
Den 7 juni red Sheridan från Cold Harbor med två divisioner, kanske 9 000 man totalt. Custers brigad var med. I tre dagar red nordstatskavalleristerna västerut längs North Anna-floden, sedan svängde de söderut mot järnvägsstationen Virginia Central.
På morgonen den 11 juni red Sheridans brigader mot järnvägen längs flera olika vägar. De mötte snart häftigt motstånd. Hampton hade insett vad Sheridan tänkt göra och hade med cirka 6 700 sydstatskavallerister ridit för att stoppa honom. Några kilometer norr om Trevilianstationen började en kraftig strid mellan Sheridans och Hamptons skyttelinjer.
Custer ledde samtidigt sin brigad söderut längs en liten skogsväg ett stycke öster om platsen där Sheridans huvudstyrka stred mot Hampton. Custer mötte inget nämnvärt motstånd och kom snart ut ur skogen vid järnvägen ett litet stycke öster om Trevilianstationen. Där fann han fiendens försörjningsvagnar och många av hästarna till sydstatskavalleristerna som stred till fots mot Sheridans män norr om stationen. Custer anföll utan att tveka och tog ett stort antal fångar plus många av fiendens vagnar och hästar. Delar av Michigans 5:e regemente förföljde några flyende sydstatssoldater och deras vagnar långt förbi stationen. Men Custers triumf blev kortvarig.
Det visade sig att han hade nått järnvägen mitt emellan Hamptons två divisioner. Hampton ledde bara den ena av sina divisioner mot Sheridan norr om stationen. Hans andra division, under Fitzhugh Lees kommando, var fortfarande på väg mot slagfältet längs järnvägen österifrån. Så medan Custer anföll västerut mot Hamptons vagnpark och hästpassare, dök plötsligt Fitzhugh Lees division upp bakom honom.
Samtidigt hade Hampton hört skottlossningen vid stationen och skickat några av sina trupper söderut för att anfalla Custer medan resten höll Sheridan på avstånd. Dessutom hade Hampton en brigad i reserv ett stycke väster om Trevilianstationen. Det här var Tom Rossers brigad, Custers gamle vän. När Rosser hörde att Custer hade nått sydstatskavalleriets vagnpark satte han strax sina regementen i rörelse österut för att gå till motanfall.
Rossers anfall träffade först delar av Michigans 5:e och spred dem för alla vindar. Många av de vagnar och hästar som blårockarna erövrat togs nu tillbaka. Så fortsatte Rosser vidare mot Custers andra regementen öster om stationen. Det våldsamma anfallet skapade förvirring i Custers led, men Rossers avdelningar kom också i oordning och anfallet gick över i spridda närstrider mellan mindre grupper.
Striden blev mer och mer kaotisk. Några av kavalleristerna stred till häst med sablar och pistoler, andra stred till fots med gevär och karbiner. Sydstatskavalleristerna försökte flera gånger övermanna Custers få kanoner. När en av kanonerna togs ledde Custer själv ett motanfall med en ihopsamlad grupp män från högkvarteret och andra som var i närheten. Det spontana motanfallet slogs tillbaka, men Custer försökte snart på nytt och tog tillbaka kanonen.
Senare berättade Rosser att han kom nära nog för att med egna ögon se Custer till häst i främsta linjen. Sydstatsgeneralen skrev berömmande om hur hans motståndare hetsade sina män med både förmaningar och genom att gå framför som ett gott exempel.
Fitzhugh Lees sydstatsryttare anföll nu från öst medan delar av Hamptons division kom norrifrån. Custer män var fullständigt omringade. Fitzhugh Lees män erövrade Michiganbrigadens vagnar och fick tag i Custers personliga bagage med intima kärleksbrev från ”Libbie”. De här breven publicerades senare i sydstatstidningar.
Kulorna flög i alla riktningar. Två av dem träffade Custer men de kom från så långt håll att de hade tappat genomslagskraften och gav honom bara blåmärken. Många av hans män var mindre tursamma. Fler och fler dödades eller skadades. Brigadens flaggbärare föll ner, dödligt skadad. Då rev Custer flaggan från stången och virade det runt sig för att förhindra att den kom i fiendens händer.
Custer var i en desperat situation men han var fast besluten att hålla ut så länge som möjligt. Emellanåt kunde han höra ljuden av Sheridans anfall i norr och han var övertygad om att Sheridan och hans män skulle göra allt de kunde för att rädda hans brigad.
Mitt på dagen, efter att Custers män stridit mot övermakten i flera timmar kom slutligen räddningen. Hamptons män orkade inte längre strida med Sheridan framför sig och Custer bakom sig. När Sheridan inledde ett nytt kraftigt anfall gav Hampton sina avdelningar order om att dra sig tillbaka västerut längs järnvägen.
När Sheridan red upp till en dödssliten men lättad Custer frågade han sin underordnade om han förlorat sin brigadflagga. ”Aldrig i livet!”, svarade Custer, tog flaggan han hade runt midjan och viftade den triumferande över huvudet.
Nästa dag fortsatte slaget ett litet stycke väster om Trevilianstationen. Hampton hade intagit en stark försvarsposition. Sheridan anföll med tre brigader, däribland Custers. Men alla anfall slogs tillbaka. Sent på eftermiddagen gick sydstatskavalleriet till motangrepp och drev Sheridan tillbaka. Även om Sheridan senare vägrade erkänna det, var slaget vid Trevilian Station en efterlängtad seger för Hamptons sydstatsryttare.
Förlusterna var stora på båda sidor. Över 500 av Sheridans män dödades eller skadades, och nästan lika många saknades eller blev tillfångatagna. Av 1 653 kavallerister i Custers Michiganbrigad dödades 24 och 79 skadades, medan 304 saknades eller tagna till fånga. Hamptons totala förlust var lite över 800 man.
In i Shenandoahdalen
Under den andra halvan av juni 1864 prövade Grant en dristig strategi för att få sydstaterna på knä. Istället för flera hopplösa frontala anfall mot Lees ställningar utanför Richmond, skickade Grant sina trupper över den breda Jamesfloden på en pontonbro och sedan åt sydväst mot staden Petersburg, 35 kilometer söder om Richmond. Petersburg var en viktig järnvägsknutpunkt där många av järnvägarna från de andra sydstaterna möttes innan de fortsatte mot Richmond. Om Petersburg föll skulle det vara praktiskt omöjligt för Lees armé att hålla huvudstaden Richmond.
Men Grant lyckades inte ta Petersburg innan Lees armé nådde fram. Med hjälp av starka förskansningar och skyttegravar stoppade sydstatstrupperna anfallet. Det blev starten på ett bittert ställningskrig runt Petersburg som varade i över nio månader.
Medan situationen vid Petersburg var fastlåst skickade båda parter betydliga styrkor till Shenandoahdalen. Den här breda, fruktbara dalen i västra Virginia hade tidigare under kriget tjänat som en strategisk korridor där sydstatsstyrkor kunde marschera norrut i skydd av Blue Ridge-bergen och hota Washington. Det rika jordbruket i dalen var dessutom av vital betydelse för matförsörjningen till sydstaternas härstyrkor. Dalen kallades ”Sydstaternas kornbod”.
Grant insåg att så länge Lee kunde använda Shenandoahdalen för att hota Washington skulle det bli svårt att knäcka sydstatsstyrkorna i Virginia. Han beslöt därför att skicka en styrka för att driva sydstatsstyrkorna ut från dalen för gott. Därefter skulle alla åkrar och matlager brännas och all boskap föras bort eller slaktas. Genom den brända jordens taktik skulle dalen göras värdelös för sydstaterna. Mannen som utpekades att genomföra planen var Potomacarméns 33-årige kavallerichef, general Sheridan.
Sheridan fick befälet över en ny armé, kallad Shenandoaharmén. Den bestod av tre infanterikårer och två kavalleridivisioner som Sheridan hade med sig från Potomacarméns kavallerikår, inklusive Custers brigad, plus en tredje kavalleridivision som redan befann sig i dalen. Totalt bestod Sheridans armé av runt 8 000 ryttare och 35 000 infanterister.
Allt sydstaterna hade att ställa upp mot denna formidabla nordstatsstyrka var en liten armé på runt 15 000 man under kommando av general Jubal A. Early. Bara 4 000 av Earlys män var kavallerister.
Winchester
I mitten av september 1864 tog Early position norr och öster om den lilla staden Winchester. Den 19 september gick Sheridan till angrepp. Hans tre infanterikårer ryckte mot Winchester österifrån medan kavalleriet anföll norrifrån.
Till att börja med fick Sheridans fotfolk stora problem. De måste rycka fram genom en trång klyfta som hindrade dem från att utnyttja sitt antalsmässiga övertag och de led stora förluster i slagets första fas. En våldsam strid utvecklade sig på de böljande fälten och skogarna öster om Winchester. Vid en tidpunkt företog en av Earlys små divisioner ett kraftigt motanfall som hotade driva Sheridans män tillbaka genom den trånga klyftan. Men allt eftersom lyckades Sheridan stabilisera situationen och få den största delen av sitt infanteri fram i frontlinjen så att hans antalsmässiga övertag började få effekt.
Under tiden utkämpade kavalleristerna sina egna strider norr om staden. Efter att ha korsat den lilla floden Opequon via flera olika vadställen och fördrivit fiendens förposter, samlade nordstatskavalleriet sig vid Stephenson’s Depot, sju kilometer norr om Winchester. Här mötte de blåklädda ryttarna Fitzhugh Lees division av sydstatskavalleri.
Klockan ett på eftermiddagen gick nordstatsryttarna till angrepp. Lee försökte vinna tid med ett motangrepp men han hade för få män. De långa leden av blårockar slog ner den lilla sydstatsdivisionen och fortsatte söderut mot Winchester.
Sheridans fotsoldater drev nu Earlys trupper tillbaka till en försvarsställning precis utanför staden. Ställningen bildade en rät vinkel där den största delen av sydstatssoldaterna bildade front österut mot Sheridans infanteri, medan mindre styrkor frontade norrut för att möta Sheridans kavalleri. Custers Michigankavallerister hade varit med om att jaga Fitzhugh Lee från Stephenson’s Depot. Tillsammans med de andra kavalleribrigaderna bildade de nu en lång front av ryttare på de öppna fälten norr om staden.
Klockan var nästan fem på eftermiddagen när Sheridan satte in nådastöten. Led efter led av blåklädda infanterister marscherade uppför slänterna från öst. Samtidigt satte kavalleriet sig i rörelse; först i skritt, sedan trav och till slut i galopp så marken dånade under tusentals hästhovar.
Många ögonvittnen beskrev det som krigets mest storslagna kavallerianfall. De berättade om myllret av sablar som blänkte i eftermiddagssolen och färgglada vimplar som smattrade i vinden.
Earlys män hade precis börjat vika under pressen från Sheridans infanteri när flodvågen av blåklädda ryttare sköljde mot dem, och de klarade inte att ge något effektivt motstånd. Nordstatskavalleristerna sporrade sina hästar över fiendens skansar och in bland de skälvande sydstatstrupperna. Många av Earlys män flydde men några försökte försvara sig. Det utkämpades många bittra närstrider, speciellt runt sydstatsfanorna som var eftertraktade troféer för anfallarna.
Custer var mitt i vimlet av stridande. När han såg en sydstatssoldat lyfta sitt gevär för att skjuta honom, tyglade han hästen så snabbt att den stegrade sig. Det fick sydstatssoldaten att bomma så kulan bara strök Custers ben.
Tom’s Brook
Snart kollapsade sydstatstruppernas motstånd. De som inte kom undan dödades eller togs till fånga. Sheridan hade segrat i det som skulle bli känt som Det tredje slaget vid Winchester. Custers män tog flera fanor, hundratals fångar, samt vapen och annat krigsmateriel.
En vecka efter slaget vid Winchester blev Custer slutligen divisionschef. Hans rival och ovän, James Wilson, skickades västerut till Shermans arméer vid Atlanta i Georgia och Custer övertog hans division. Något som dämpade glädjen var att han måste ge ifrån sig befälet över sin trofasta Michiganbrigad, som hörde till en annan division. Custers nya kommando var en förhållandevis liten division med runt 2 500 man. Månader av krävande fälttåg och hårda strider hade tärt hårt på kavalleriregementena.
Custer skulle snart få möjlighet att visa vad han dög till som divisionschef. Efter segern vid Winchester hade Sheridan lett sin armé söderut, uppför Shenandoahdalen till staden Staunton, utan att Earlys slagna armé kunnat hindra blårockarnas frammarsch. Sheridan betraktade nu sitt uppdrag med att rensa dalen på sydstatsstyrkor som praktiskt taget genomfört och förberedde sig på att lämna dalen för att sluta sig till Grants styrkor utanför Petersburg. Men först måste han genomföra den andra delen av sitt uppdrag: att konfiskera, bränna eller förstöra alla matresurser i dalen för att bidra till att svälta ut Lees armé.
I början av oktober marscherade Sheridans trupper tillbaka ner över dalen medan de brände lador och kvarnar, slaktade eller drev bort boskap och brände åkrar. Svarta rökmoln fyllde den en gång så idylliska dalen.
Early hade inga planer på att förhålla sig passiv medan Sheridan härjade. Lee hade skickat honom en extra infanteridivision och Rosser hade nyligen kommit från Petersburg med sin kavalleribrigad. Early gav nu Rosser befälet över sitt samlade kavalleri, två små divisioner med runt 3 000 man totalt. Så fick han order om att rida norrut för att göra livet surt för Sheridans brandstiftare.
Den 7 och 8 oktober genomförde Rossers män en rad små framstötar som var mycket plågsamma för Sheridans baktrupper. Snart fick Sheridan nog. Han tillkallade sin kavallerichef Torbert och gav honom besked om att ge Rossers kavalleri stryk eller få stryk själv. Med andra ord skulle Torbert riskera allt för att få sina motståndare till ett slag.
I morgonljuset den 9 oktober red Torbert söderut med Custers och Wesley Merritts divisioner, drygt 6 000 man totalt. Sheridan red upp på en ås för att observera slaget. Det var en kall, grå morgon med snö i luften.
Rossers sydstatskavalleri väntade på den andra sidan av en liten flod vid namn Tom’s Brook. Merritt fick order om att rycka fram rakt söderut längs huvudvägen genom dalen, medan Custer angrep Rossers vänstra flygel tre kilometer längre västerut, vid foten av bergsryggen Little North Mountain.
När Custer red över toppen på den sista höjden innan Tom’s Brook stannade han upp för att titta närmare på fiendens positioner. Han upptäckte en grupp sydstatsofficerare på en höjd söder om den lilla floden och tyckte sig känna igen Rosser. Custer red då själv fram mot floden och hälsade sin gamle vän genom att ta av sig sin stora bredbrättade hatt och sänka den i en teatralisk gest.
Precis därefter öppnades eld från båda sidor. Kanonskotten dånade och jord och grästuvor sprutade där granater och kanonkulor slog ner. Custer skickade ner sina män mot floden i bred front, några avdelningar till fots, andra till häst. Snart ljöd smällarna från karbingevären längs hela fronten. Rossers män försvarade sig beslutsamt. En serie små framstötar och motstötar gav inte någon av parterna något tydligt övertag medan timmarna gick.
Till sist bestämde Custer sig för att försöka komma runt sin motståndares vänstra flank vid foten av Little North Mountain. Tre regementen skickades åt sydväst genom den svåra terrängen vid foten av berget mot Rossers flank. Samtidigt pressade Custer mot Rossers front.
Längre österut var Merritts division i aktion längs huvudvägen genom dalen. Här hade Rosser bara placerat en pytteliten division på 800 man totalt. Merritts första anfall stoppades men snart gjorde de blåkläddas antalsmässiga övertag sig gällande och sydstatsryttarnas försvar började vackla under pressen.
Merritt hade skickat Michiganbrigaden västerut längs Tom’s Brook för att upprätta förbindelse med Custer. Michiganryttarna med sina Custerinspirerade röda halsdukar fick därmed möjlighet att stötta sin gamle chefs anfall.
Custer såg Michiganbrigaden komma och visste därför att han hade stöd på sin vänstra flank. Det var dags att avgöra striden. Custers män ryckte fram längs hela fronten. De red över floden och upp längs en lång flack slänt mot Rossers huvudställning. Custer var som vanligt i främsta ledet. Samtidigt hade de tre regementena han skickat runt fiendens flank kommit i position och anföll västerifrån. Det överraskande flankanfallet övervann snabbt ett av Rossers kanonbatterier.
På den andra sidan visade Michiganbrigadens nye chef, James H. Kidd, att han var en värdig arvtagare till Custer. Utan att vänta på order från högre håll ledde han sina män i anfall när han såg Custers division rycka fram. Sabelsvingande nordstatskavallerister anföll nu Rossers huvudställning från tre håll. Sydstatsryttarna hade ingen chans. De flesta av Rossers små regementen bröt samman och inledde en vild flykt söderut. Också på huvudvägen drog sydstatsryttarna sig snabbt tillbaka när Merritts division ökade pressen.
Detta var starten på en av de mest förödmjukande episoderna i sydstatskavalleriets historia. Rossers män jagades 20 kilometer söderut och många hundra av dem togs till fånga. Dessutom tog de triumferande nordstatsryttarna nio kanoner och ett stort antal vagnar. En av vagnarna innehöll Rossers personliga bagage, inklusive en flott vapenrock. De blåkläddas egna förluster var förhållandevis små, bara 60 döda och skadade. Slaget vid Tom’s Brook markerade nordstatskavalleriets dominans på allvar. Sydstatskavalleriet skulle aldrig återfinna sin tidigare slagkraft.
Nästa dag spankulerade Custer runt i lägret iförd sin gamle väns grå vapenrock. Eftersom han var kortare och tunnare än Rosser utgjorde han en ganska komisk syn i den stora rocken och var till stor förnöjelse för sina män. Custers pajaskonster visade att efter att ha blivit förlöjligade gång på gång av sydstatskavalleriet var det nu definitivt nordstatskavalleristernas tur att skratta.
Cedar Creek
Efter slaget vid Tom’s Brook räknade Sheridan med att hans fälttåg i dalen praktiskt taget var slutfört. Han fortsatte sin strategiska tillbakadragning till den norra änden av dalen och förberedde sig på att skicka två av sina kårer till Petersburg för att förstärka Grant.
Men Earlys armé var ännu inte helt satt ur spel. Förstärkningar från Lee hade ökat Earlys styrka till 22 000 man och Early hade följt efter Sheridan ner över dalen i hopp om att få en möjlighet att slå tillbaka.
I mitten av oktober lät Sheridan sin armé slå läger vid Cedar Creek ett stycke söder om Winchester och åkte sedan till Washington för att konferera med sina överordnade. Medan Sheridan var i Washington upptäckte Early möjligheten han väntat på: lägret med de 32 000 nordstatssoldaterna vid Cedar Creek var dåligt skyddat mot ett överraskningsanfall från sydost.
Natten till den 19 oktober smög sig Earlys trupper nära inpå nordstatslägret och i gryningen gick de till angrepp. Överraskningen blev total. Många av blårockarna sov i sina tält när de första skottsalvorna brakade loss. Den ena efter den andra av Sheridans avdelningar drevs på flykt. Även om nordstatsgeneralerna allt eftersom samlade sig och organiserade försvarslinjer kunde de inte stoppa Earlys våldsamma anfall.
Det här var i huvudsak en infanteristrid. Custers kavallerister var i liten grad inblandade men bidrog till att täcka nordstatsinfanteriets reträtt.
Mitt på förmiddagen hade sydstatssoldaterna erövrat hela nordstatslägret, inklusive många kanoner. Hela Sheridans armé var i färd med att dra sig tillbaka. Early såg ut att ha vunnit en sensationell seger.
De slitna och utsvultna sydstatssoldaterna kastade sig över förnödenheterna i det erövrade lägret. Så många lämnade sina avdelningar i jakt på byte att det blev svårt för Early att följa upp segern med en vidare framryckning.
Då anlände Sheridan på slagfältet. Han hade övernattat i Winchester på väg tillbaka från Washington och när han hörde kanondånet från Cedar Creek hade han ridit söderut i all hast. Sheridans ritt blev senare till en av inbördeskrigets mest kända episoder. Med sitt beslutsamma och karismatiska ledarskap ingöt han nytt mod i de flyende trupper han mötte på vägen.
Fyra kilometer norr om Cedar Creek mötte han sina generaler och huvuddelen av den slagna armén. Custer stormade emot honom och kramade honom glädjestrålande. Så började Sheridan organisera en ny frontlinje och förbereda ett motangrepp. Rykten om att ännu en stor sydstatskår var i antågande fick honom att tveka men då detta visade sig inte vara sant gav han sina trupper order om att rycka fram.
Klockan var nu halv fem på eftermiddagen. I en fyra kilometer lång front började de blå leden röra sig mot Earlys armé. På flera ställen utbröt våldsamma skottutväxlingar som fick nordstatsinfanteriets framryckning att stoppa upp. Men så angrep de blåklädda kavalleriet på båda flanker, Custer i väst och Merritt i öst. Trumpetsignalerna genljöd över slagfältet. Sydstatsgeneralen John B. Gordon skrev senare om det illavarslande bullret av hästhovar som närmade sig från norr.
Den samlade pressen från Sheridans infanteri och kavalleri var mer än Earlys utmattade trupper kunde stå emot. Snart sprack deras frontlinje. Många flydde. Här och där försökte några sydstatsavdelningar desperat att hindra den blå flodvågen men de hade ingen chans.
Custer ledde sin division i en skoningslös förföljelse. Nu erövrades alla kanoner Earlys män tagit samma morgon tillbaka, dessutom tog nordstatstrupperna 24 av Earlys kanoner. I tillägg tog nordstatskavalleriet hundratals fångar samt ett otal vagnar. Earlys armé var knäckt för gott.
Till Appomattox
Medan den större delen av infanteriet återvände till Grants armé vid Petersburg övervintrade Sheridans kavalleri nära Winchester i norra Shenandoahdalen. Under de lugna vintermånaderna kom Custers fru och bodde i hans högkvarter. Under den här tiden lyckades också Custer få sin lillebror Tom som stabsofficer. Tom hade tidigare tjänstgjort i infanteriet och var lika ivrig att vinna heder och ära på slagfältet som sin storebror.
Grant och Sheridan planerade nu operationerna som skulle ge sydstaterna nådastöten i Virginia. Och i månadsskiftet februari–mars 1865 ledde Sheridan sitt kavalleri söderut igen. Vid Waynesborough, långt nere i södra Shenandoahdalen, fann Custer det som var kvar av Earlys styrkor i dalen: bara 1 400 man med 14 kanoner. Efter en snabb men grundlig rekognoscering skickade Custer tre av sina regementen till fots mot Earlys flank. Så snart flankanfallet var igång gav Custer ett annat regemente order om ett kavallerianfall med dragna sablar rakt mot Earlys front. Det var nog för att få sydstatsstyrkan att kollapsa. Nästan alla sydstatssoldater togs till fånga. Custers män erövrade dessutom samtliga 14 kanoner plus 17 fanor. Early själv slapp så långt undan.
Efter segern vid Waynesborough ledde Sheridan sina män österut genom hjärtat av Virginia där de brände upp förnödenheter och förstörde järnvägsspår. Sedan red de runt den norra änden av Richmonds försvarsverk och svängde söderut, korsade Jamesfloden och anslöt sig till Grants styrkor utanför Petersburg.
Med Sheridans ankomst var allt klart för nordstaternas stora våroffensiv som skulle krossa Lees armé och vinna kriget. I slutet av mars hade Grant 125 000 soldater redo att anfalla Lees knappa 60 000. Sydstatssoldaterna var dessutom försvagade av otillräcklig mattillgång och brist på utrustning.
Grants offensiv startade den 29 mars. Sheridan ledde sitt kavalleri plus en stor styrka infanteri, 50 000 man totalt, mot Lees södra flank. I ösregn utkämpades våldsamma strider längs de leriga skogsvägarna söder om Petersburg. Häftiga motanfall från sydstatstrupperna lyckades flera gånger driva Sheridans män tillbaka men Sheridan bara fortsatte pressa på.
Den 1 april skickade Sheridan 22 000 man mot en sydstatsarmé på 10 000 man vid den lilla vägkorsningen Five Forks. Sydstatssoldaterna gjorde starkt motstånd men de var chanslösa. Custer ledde sin division i en rad anfall mot fiendens högra flank och när sydstatsstyrkans försvarslinjer till slut började kollapsa var Custer snabb att beordra ett nytt anfall för att skada fienden så mycket som möjligt under tillbakatåget.
I samma stund som anfallet startade blev Custers flaggbärare skjuten och fanan föll till marken. En av nordstatskavalleristerna berättade att han såg sin general svinga sig ner från sadeln i fart, gripa divisionsflaggan och vifta den över huvudet medan han red över fiendens bröstvärn. De sydstatssoldater som inte överlämnade sig flydde i all hast. Sheridans män erövrade 13 fanor och sex kanoner och tog över 2 000 fångar.
Nästa dag stormade Grants trupper Lees försvarsverk och intog Petersburg. Lee hade ingen annan möjlighet än att evakuera Richmond och försöka rädda resterna av sin armé genom en rask reträtt västerut.
Dagarna därefter spelade Custers division en ledande roll i den skoningslösa förföljelsen av Lees ständigt krympande armé. Flera gånger övermannades mindre sydstatsstyrkor av Custers ryttare som tog tusentals fångar och en drös fanor och kanoner. Custers lillebror Tom utmärkte sig personligen genom att erövra två fanor, den 3 och 6 april, och blev därmed den första att vinna Kongressens utmärkelse Medal of Honor två gånger.
Med sitt sedvanliga sinne för det teatrala bildade Custer en hedersvakt bestående av de soldater som erövrat en fana. Var och en bar själv fanan de hade erövrat medan de följde Custer omkring på slagfälten som en färgsprakande kavalkad.
På eftermiddagen den 8 april nådde Custer järnvägsstationen Appomattox, 120 kilometer väster om Richmond. Här fann han Lees artilleripark och erövrade 25 kanoner. Det visade sig att Custer och stora delar av Sheridans kavalleri nu befann sig väster om Lees huvudstyrka och spärrade reträttvägen.
Nästa morgon gjorde Lees trupper ett sista desperat anfall för att driva bort de blåklädda kavalleristerna och öppna vägen västerut men det var för sent. Sheridans ryttare hade redan fått förstärkning av två infanterikårer. Anfallet stoppades. Lees armé var fångad.
En av Lees stabsofficerare red mot Custers linjer med vit flagg för att be om vapenvila. Custer svarade att han inte hade myndighet att ingå någon vapenvila om inte sydstatsstyrkorna kapitulerade villkorslöst. Ändå upphörde striderna.
Custer red nu in i fiendens linjer endast ledsagad av en ordonnans. Troligtvis var det hans iver att vinna ära och berömmelse som fick honom att försöka få sydstatsarmén att överlämna sig direkt till honom. Han mötte Lees andrebefäl, general Longstreet, och krävde i Sheridans namn att sydstatsarmén genast skulle överlämna sig. Men Longstreet avvisade honom bryskt och gav den unge nordstatsgeneralen klart besked att rida tillbaka till sina egna linjer. Som tur var för Custer blev den här pinsamma episoden överskuggad av Lees formella kapitulation till general Grant, i Appomattox tingshus senare samma dag.
Sheridan tog det lilla bord Grant suttit vid när han skrev kapitulationsdokumenten och gav det till Custer som en gåva till fru Custer. I ett följebrev skrev Sheridan att det knappt fanns någon enskild person som bidragit mer till Lees kapitulation än Custer.
Kapitulationen vid Appomattox innebar i realiteten att nordstaterna hade vunnit inbördeskriget. Den 23 maj red Custer i spetsen för sin division under segerparaden genom Washingtons gator.
Men freden skulle bli ett antiklimax för Custer. Han var generalmajor i den stora frivillighären som hade upprättats för att bekämpa sydstaterna men när kriget var över upplöstes frivillighären och Custer reducerades till sin rang som kapten i den vanliga hären. I och för sig kunde han fortsättningsvis kalla sig general, men nu var det bara en tom titel.
Året efter freden befordrades Custer till överstelöjtnant i 7:e kavalleriregementet och skickades ut på prärierna i väst för att försvara de vita nybyggarna mot de amerikanska urinvånarna. Det blev starten på en helt annan krigföring än den Custer kände till från inbördeskriget och som mindre än tio år senare skulle leda honom till en solsvedd ås vid floden Little Bighorn i Montana.

Kenraali McClellan vasemmalla ja George Armstrong Custer oikealla.

Custer sisällissodassa
Taistelupaikat Virginiassa,
Marylandissa ja Pennsylvaniassa
1881-1885

"Taistelu Kaakkois-Englannista"

"KUTEN SUURI OSA POTOMACIN ARMEIJASTA, CUSTER OLI PITKÄÄN MCCLELLANIN KARISMAN JA TYYLIKKÄÄN SOTILAALLISEN KÄYTÖKSEN LUMOISSA."

Williamsburgin taistelu.

Bull Runin ensimmäinen taistelu.

Winfield Scott Hancock.

"USEAT OLIVAT NÄHNEET CUSTERIN HURJAN RATSASTUKSEN TAISTELUKENTÄN POIKKI JA OLETTIVAT SEN OLLEEN TAHALLINEN YRITYS."

Kenraali Robert E. Lee.

"NOPEASTI TAISTELU SAI DRAMAATTISEMMAN KÄÄNTEEN. PITKÄ KOLONNA LIITTOVALTION RATSUMIEHIÄ ILMESTYI METSÄN REUNALTA RINTEESEEN JA RATSASTI RINNETTÄ ALAS KOHTI PELTOA, JOSSA AMPUJAJOUKOT VAIHTOIVAT LAUKAUKSIA."

Gettysburgin ratsuväen taistelu
3. heinäkuuta 1863

Gettysburgiin

Kenraali Pleasonton.

Aviopari George Armstrong Custer ja Elizabeth Bacon Custer.

Kenraali Sheridan.

Kenraali Grant.

"CUSTERIN RATSASTAJAT TÖRMÄSIVÄT VASTUSTAJIINSA ÄÄNELLÄ, JOTA ERÄS SILMINNÄKIJÄ VERTASI KAATUVIEN PUIDEN ÄÄNEEN". SAMA MIES SANOI, ETTÄ YHTEENOTTO OLI NIIN RAJU, ETTÄ JOTKUT HEVOSET KUPERKEIKKASIVAT JA MURSIVAT RATSASTAJANSA ALLEEN KAATUESSAAN."

Kenraali Meade.

Kenraali Stuart.

Trevilian aseman taistelu.

Bull Runin toinen taistelu.

"KAHDEN PÄIVÄN AJAN ARMEIJAT KOHTASIVAT TOISIAAN USEISSA ENEMMÄN TAI VÄHEMMÄN SATTUMANVARAISISSA YHTEENOTOISSA. MONET KENRAALEISTA HAPUILIVAT SOKEASTI, VAILLA SELKEÄÄ KÄSITYSTÄ OMISTA TAI VIHOLLISEN ASEMISTA."

Cold Harborin taistelu.

Custerin esikunta 1862.

"CUSTERIA EI NÄYTTÄNYT HAITTAAVAN, ETTÄ HEVOSEN SELÄSSÄ HÄN OLI ILMEINEN KOHDE VIHOLLISEN TARKKA-AMPUJILLE."

Trevilian aseman taistelu
Ensimmäinen päivä: 11. kesäkuuta 1864

-rautatie

Unionin ratsuväki taistelee jalkaisin.

"MONET SILMINNÄKIJÄT KUVAILIVAT SITÄ SODAN UPEIMMAKSI RATSUVÄEN HYÖKKÄYKSEKSI."

Winchesterin taistelu.

"19. LOKAKUUN YÖNÄ EARLYN JOUKOT HIIPIVÄT LÄHELLE POHJOISEN LEIRIÄ JA HYÖKKÄSIVÄT AAMUNKOITTEESSA. YLLÄTYS OLI TÄYDELLINEN."

Kenraali Longstreet.

Tom's Brookin taistelu
9. lokakuuta 1864

Antietamin taistelu.

"SAATEKIRJEESSÄÄN SHERIDAN KIRJOITTI, ETTÄ TUSKIN KUKAAN MUU HENKILÖ OLI VAIKUTTANUT ENEMMÄN LEESIN KAPITULAATIOON KUIN CUSTER."

artikkelin kirjoittaja
Karl Jakob Skarstein (s. 1970) on suorittanut historian tutkinnon Bergenin yliopistossa. Hän on aiemmin julkaissut teokset "Store Slag" (Spartacus 2009), "Krigen mot Siouxene" (Spartacus 2005), "Under Fremmede Flagg - Nordmenn i utenlandsk krigstjeneste 1800-1900" (Forsvarsmuseet 2002) ja "Til Våpen for det nye land - Norske innvandrere i den amerikanske borgerkrig" (Cappelen 2001).

Ratsumies 1. Mainen rykmentistä. Kuvitus: Sigve Solberg.

Profiili: NOrdstatskavaleristen

Profiili

Nordstat ratsumies

Yhdysvaltain sisällissodan alkaessa Yhdysvaltain armeijalla oli vain viisi ratsuväkirykmenttiä: kaksi rykmenttiä, joita kutsuttiin "dragoneiksi", kaksi "ratsuväkirykmentiksi" ja yksi "ratsukiväärirykmentti". Suurin osa ratsuväen miehistä käytettiin lännessä suojelemaan valkoisia uudisasukkaita intiaanien hyökkäyksiltä.

V  t kun sota syttyi vuonna 1861, presidentti Lincoln ja hänen hallintonsa osoittivat vain vähän kiinnostusta ratsuväen laajentamiseen. Vallitseva käsitys ratsuväen roolista oli edelleen Napoleonin sotien vaikutuksen alainen, ja ihanteena oli käyttää ratsuväkeä suurina joukkoina taistelukentällä antamaan armonisku vihollisjoukoille, joita tykkituli ja jalkaväen hyökkäykset olivat aiemmin heikentäneet. Tällainen eurooppalainen ratsuväen taktiikka soveltui parhaiten avoimille kentille, ja siksi se näytti soveltuvan huonommin vaikeapääsyiseen ja usein metsäiseen maastoon, jossa Yhdysvaltain sisällissota käytiin. Lisäksi ratsuväen liikekannallepano oli kallista, ja sekä hevosten että ratsastajien kouluttaminen oli aikaa vievää.
Lincoln ja hänen neuvonantajansa antoivat siksi ratsuväelle vain vähän painoarvoa, kun he aloittivat unionin armeijan liikekannallepanon. Kuten useimmat muutkin, he odottivat lyhyttä sotaa. Lukuun ottamatta ylimääräisen ratsuväkirykmentin perustamista he eivät osoittaneet juurikaan kiinnostusta uusien ratsuväkiyksiköiden värväämiseen. Vaikka pohjoiset osavaltiot alkoivat värvätä unionin armeijaan suuren määrän jalkaväkirykmenttejä, Lincolnin hallinto ilmoitti, ettei se antaisi lupaa perustaa ratsuväkirykmenttejä.
Uskousko nopeaan voittoon katosi sen jälkeen, kun Konfederaatio voitti Bull Runin taistelun heinäkuussa 1861. Konfederaation ratsuväki oli myös tärkeässä asemassa, vaikka konfederaation ratsumiehiä oli vielä suhteellisen vähän. Kävi selväksi, että ratsuväen tarve oli vakavasti aliarvioitu, ja Lincoln antoi vihreää valoa useiden uusien ratsuväkirykmenttien perustamiselle. Ennen vuoden 1861 loppua pohjoinen oli värvännyt 82 ratsuväkirykmenttiä, joissa oli yhteensä 90 000 ratsumiestä. Uudet ratsuväkirykmentit olivat osavaltiotason vapaaehtoisjoukkoja, ja niillä oli nimet, kuten "Pennsylvanian 9. rykmentti" tai "New Yorkin 4. rykmentti".
Mutta lukumäärän kasvattaminen oli yksi asia, laadun saavuttaminen toinen. Pian kävi ilmi, että Konfederaation ratsuväki oli paljon korkeatasoisempaa kuin pohjoisen ratsumiehet. Konfederaation ratsuväki nöyryytti vastustajiaan kerta toisensa jälkeen tekemällä rohkeita hyökkäyksiä syvälle pohjoisen hallitsemalle alueelle. Konfederaation ratsuväen ylivoimaisuuteen oli useita syitä. Suurempi osa etelävaltioiden värvätyistä oli maalaispoikia, joilla oli kokemusta hevosista, ja he joutuivat myös hankkimaan omat hevosensa, mikä varmisti sekä sen, että hevoset olivat laadukkaita että sen, että miehet pitivät niistä hyvää huolta. Jenkkien puolella alokkaiden joukossa oli paljon vähemmän kokeneita ratsastajia, ja hevoset ostettiin usein hevoskauppiailta, joilla oli kyseenalainen liiketoimintaetiikka ja jotka eivät juurikaan välittäneet toimittamiensa eläinten laadusta. Tämä epäilemättä vaikutti osaltaan siihen, että pohjoisen ratsuväen kenraalien johtajilta puuttui rohkeutta ja rohkeutta sodan alkuvuosina, mikä taas helpotti konfederaation ylivaltaa.
Kuitenkin kenttäkokemus paransi vähitellen sekä johtajien että sotilaiden laatua unionin ratsuväessä, ja vuonna 1863 sinipukuiset ratsumiehet alkoivat tosissaan vakiinnuttaa asemaansa. Sodan suurimmassa ratsuväkitaistelussa Brandy Stationissa Virginiassa 9. kesäkuuta 1863 he kävivät pitkän ja tiukan taistelun konfederaatiota vastaan ja olivat ylpeitä omasta suorituksestaan, vaikka he lopulta perääntyivätkin ja hävisivät taistelun.
Tähän aikaan tähän aikaan unionin ratsumies oli yleensä varustettu lyhyellä kiväärillä, jota kutsuttiin karbiiniksi, sapelilla ja revolverilla. Mutta panssareissa oli suurta vaihtelua. Yleisimmät karbiinityypit olivat Sharps ja Burnside. Niiden kantama oli lyhyempi ja tarkkuus huonompi kuin jalkaväen muskettikiväärien, mutta koska ne ladattiin takaa, ne olivat nopeampia ladata, mikä antoi ratsuväelle suuremman tulinopeuden kuin jalkaväelle. Vuodesta 1863 lähtien käyttöön otettiin nopeasti lisääntyvässä määrin seitsenlaukauksinen Spencerin toistokarabiini eli kivääri. Toistokiväärit lisäsivät huomattavasti ratsumiehen tulinopeutta. Yleisin revolveri oli Coltin .44, malli 1860.
Unelmaunelma suurista Napoleonin sapelihyökkäyksistä hiipui pian sekä maaston että tulivoiman lisääntymisen vuoksi, joka seurasi sapelitäytteisten karbiinien ja revolvereiden käyttöönottoa. Ratsuväestä tuli tavallista, että hevosmiehet käyttivät kuljetukseen vain hevosia ja taistelivat jalkaisin karbiiniensa tai muiden kivääriensa kanssa. Yleensä joka neljäs mies jäi etulinjan taakse huolehtimaan hevosista, kun muut muodostivat tulilinjat. Perinteisiä ratsuväkirynnäkköjä hevosen selässä oli vielä muutamia, varsinkin sodan loppupuolella, kun konfederaation joukot olivat pahasti heikentyneet ja unionin ratsuväki oli vahvimmillaan.
Jasodan loppupuoliskolla unionin ratsuväki alkoi myös kehittää kykyä tehdä yhä suurempia ratsuväkiretkiä strategisia kohteita vastaan, ja tällä tavoin se vaikutti suuresti konfederaation vastarinnan heikentämiseen. Tämä suurten ratsuväen joukkojen käyttö hyökkäyksissä syvällä vihollisen linjojen takana herätti huomiota sotilaspiireissä Amerikan ulkopuolella ja innoitti erityisesti venäläisiä, jotka yrittivät vastaavia operaatioita vaihtelevalla menestyksellä Venäjän ja Turkin sodassa vuosina 1877-78 ja Venäjän ja Japanin sodassa vuosina 1904-1905.

Kuvassa on kokonainen jenkkien ratsuväkirykmentti (13. New Yorkin ratsuväkirykmentti) hevosen selässä vuonna 1865.

"VUODEN 1861 LOPPUUN MENNESSÄ POHJOINEN OLI VÄRVÄNNYT 82 RATSUVÄKIRYKMENTTIÄ, JOISSA OLI YHTEENSÄ 90 000 RATSUMIESTÄ."

KAMELKAVALLERIET
Horatio Herbert Kitchener var en anglo-irländsk officer, diplomat och politiker född i Listowel på Irland. På 1890-talet ledde han Storbritanniens återerövring av Sudan.
Gravering: P. Meaulle

Slaget vid Omdurman
I slaget vid Omdurman blev en antalsmässigt överlägsen sudanesisk styrka krossad av en mindre styrka brittiska och egyptiska trupper. Det var en blodig demonstration  av effektiviteten hos moderna vapen  som maskingevär och kanoner.
Målning: Edward Matthew Hale

Slaget om C ambrai

"VÄSTFRONTEN HADE STAGNERAT I ETT FASTLÅST STÄLLNINGSKRIG MED SOLIDA SKYTTEGRAVAR PÅ BÅDA SIDOR – SÅ SOLIDA OCH OGENOMTRÄNGLIGA ATT INGEN AV PARTERNA KUNDE BRYTA IGENOM HOS FIENDEN."

Tidigt på morgonen onsdagen den 21 november 1917 väcktes Englands befolkning för första gången under första världskriget av ringande kyrkklockor. De firade den oväntade och dramatiska segern de brittiska styrkorna vunnit vid staden Cambrai i norra Frankrike dagen före. Det var första gången sedan de två enorma arméerna blivit sittande i skyttegravarna på västfronten som den tyska försvarslinjen Hindenburglinjen brutits av allierade styrkor.

Per Erik Olsen

”To the Green Fields Beyond”, Cambrai, Frankrike, 20 november 1917. Här ser vi tydligt stridsvagnskårens flagga som Elles satte på toppen av vagnen Hilda.Målning: David Pentland

1917
DET FÖRSTA STORA PANSARSLAGET

Den brittiska tredje armén, i den brittiska expeditionskåren (BEF), hade brutit igenom linjen och ryckt nästan åtta kilometer in på tyskockuperat område – i en bredd på nästan tio kilometer. Det gjordes på bara några få timmar och därmed var mer land taget än i någon av de tidigare operationerna vid Somme och i Flandern. Det var en viktig seger och det gav äntligen befolkningen där hemma en anledning att fira – för första gången på mycket länge. Vid den här tidpunkten hade det mesta av entusiasmen hos folket försvunnit. Det var slut på tiden då unga, vackra flickor gick och delade ut lappar till alla män som inte bar uniform med en uppmaning om att ta värvning. Unga män stod inte längre i långa köer för att frivilligt tjänstgöra vid fronten. De ivriga och äventyrslystna hade rest för länge sedan – för att aldrig komma tillbaka.
Nu hade värnplikt blivit nödvändigt för att fylla leden i den allt mer prövade brittiska armén. Den nationalistiska självgodheten som fyllde gatorna hade övergått i en djup depression som präglade både pressen och folket. För varje vecka ökade antalet döda. Allt fler unga män kom hem skadade av gas, många med armar och ben bortsprängda, andra blinda och åtskilliga granatchockade. Dessutom började det bli ont om mat. Den tyska ubåtsblockaden i Atlanten började få verkan – med ransonering och matbrist som följd. De tyska Zeppelinbombjakterna kom allt oftare över London och folk började fråga sig vad det här kriget egentligen handlade om. Nyheten om genombrottet blev lika väl emottaget på västfronten som hemma. Året 1917 hade börjat med en viss optimism och ett visst hopp. Det var tack vare Haigs (överbefälhavare för BEF) och hans befälhavares taktik. Det gav stora förväntningar om att de skulle vinna kriget, men det såg ut att sluta som det värsta året av alla för de allierade.
Västfronten hade stagnerat i ett fastlåst ställningskrig med solida skyttegravar på båda sidor – så solida och ogenomträngliga att ingen av parterna kunde bryta igenom hos fienden. De brittiska trupperna, samväldestrupperna och de franska trupperna stirrade ut över ett ingenmansland som inte var med än ett par hundra meter brett, mot sin fiende, den tyska kejserliga armén. Båda sidor var djupt nedgrävda, försvarade av kilometervis av taggtråd, tusentals maskingevärsnästen, granatkastare och hundratals grovkalibrerade kanoner. Skyttegravarna gick tvärs igenom Europa – från den schweiziska gränsen i söder till den belgiska kusten i norr.
Tyskarna var särskilt väl förskansade. Genom de fruktlösa striderna under 1916 och in på nyåret 1917 hade de jobbat hårt bakom sina egna frontlinjer. De hade byggt en försvarslinje starkare än någon tidigare. Särskilt starka var de i nordöstra Frankrike. Försvarsverken kallades Siegfriedställningen, eller Hindenburglinjen, och sträckte sig från Lens vid Arras förbi Cambrai och Saint-Quentin till nordost om Soissons. Försvarslinjen var upp till 6 500 meter djup och bestod av tre linjer av skyttegravar på djupet, och var och en av dem hade minst 50 meter taggtråd framför sig. Betongbunkrar var byggda vid maskingevärsnästena och ett nätverk av järnvägslinjer transporterade förnödenheter och trupper ända fram till fronten.
Hindenburglinjen var placerad efter strategiska val – inte efter vilka landområden som vunnits. Tyskarna menade att det här försvarsverket var ogenomträngligt, trots att linjen nästan brutits vid Arras på våren 1917, innan slaget vid Cambrai. Planen var att kunna ha en så stark försvarslinje att de kunde låta trupperna vila bakom linjen och skicka dem till och från Flandern – det blodigaste området på hela västfronten. De räknade alltså med att det här skulle ge dem andrum så att ubåtarna i Atlanten skulle knäcka britterna med sin blockad. I mars 1917 hade tyskarna plötsligt dragit sig tillbaka till Hindenburglinjen och lämnat efter sig området framför linjen fullständigt ödelagt och öde. De brände ner städer, sprängde broar och infrastruktur. De sprängde till och med det som fanns av vegetation för att förhindra att de allierade skulle få någon nytta av området. Dessutom hade de placerat ut minor och minfällor precis överallt där det gick.
Det tog lång tid för de allierade att rycka fram och få kontakt med fienden igen. Ännu en gång försökte de utflankera de tyska linjerna och bryta igenom. Engelsmännen agerade i Flandern och fransmännen längre söderut vid Saint-Quentin, och tiotusentals soldater stormade mot de starka befästningarna. De tyska maskingevären mejade ner soldater på ett sätt som aldrig tidigare skett. Antalet döda och sårade nådde oanade höjder. Ofta skickades våg efter våg av män rakt in i ingenmansland utan minsta hopp om att komma därifrån med livet i behåll. Avsikten i kriget var att trötta ut motståndaren, använda upp deras soldater, ammunition och reserver. Generalerna som styrde de här slakthusen satt långt bakom fronten – i säkra bunkrar och högkvarter – och rörde sig sällan eller aldrig fram till helvetet vid fronten. Deras taktik och krigföring fungerade inte – de ville bara inte inse det. Man skulle kanske tro att de hade lärt sig något av fem månader av kontinuerligt krig vid Somme 1916. Där miste britterna 420 000 man, varav 60 000 man bara under den första dagen. Fransmännen miste 200 000 man. Ändå fortsatte de på samma spår. Mönstret var enkelt. Veckor av förberedande artilleribombardemang från de främsta linjerna mot fienden för att förstöra taggtrådsavspärrningarna. Sedan stormade soldaterna över ingenmansland – bara för att bli nedmejade av maskingevären.
Tyskarna hade lärt sig. De bemannade de främsta linjerna tunt – bara med få trupper. När bombardemanget lättade stormade trupperna fram och bemannade ställningarna och låg där och väntade på britterna eller fransmännen. Slakten fortsatte. Under det tredje slaget om Ypres, sommaren 1917, miste britterna nästan 400 000 man på tre månader – bara för att vinna några få kilometer av lerig, obeboelig mark och inte minst ruinerna av det som varit byn Passchendaele. Hindenburglinjen förblev obruten. I slutet av slaget om Somme 1916 insåg även generalerna att något var fundamentalt fel med stridstaktiken. Den här formen av storstilade slag verkade helt enkelt inte fungera – oavsett hur många man som östes in. Ändå fortsatte de på precis samma sätt vid Ypres året därpå. Slaget runt Passchendaele var det sista i sitt slag – även om ingen visste det den gången. Det fanns ett nytt vapen vid horisonten – ett vapen som skulle revolutionera krigföringen i det här kriget och i alla krig framöver. Det var stridsvagnen. Vid Cambrai i november 1917 sattes det här nya vapnet in i stor skala för första gången.
Första världskriget utmärker sig som det första moderna kriget. Det var här flygplan sattes in för första gången – och det i stor skala. Maskingevären, som många generaler menade var ett värdelöst vapen, gjorde sitt intåg. Artilleriet, som också tidigare varit ett viktigt vapen, fick en ny betydelse. Flygplanen säkrade först och främst information om fienden via en utbredd rekognosceringsaktivitet. Till att börja med lade inte armégeneralerna särskilt mycket vikt vid den här resursen, men de måste med tiden inse dess fördelar. Maskingeväret visade sig vara så effektivt att ett enda välplacerat vapen kunde hålla tillbaka ett helt infanterikompani. Användningen av artilleri utvecklades till att kunna skjuta indirekt – något som gjorde att de kunde placeras så långt bakom fronten att de själva var utom räckhåll för fiendens eget artilleri. En annan förbättring var att de lärde sig skjuta på koordinater – vilket gjorde att de inte behövde använda tid och ammunition på att skjuta in sig på motståndarens ställningar.
Ett vapen blir till
Utvecklingen av stridsvagnen gick relativt fort. I krig är snabb intervention och teknisk utveckling viktigt. Nu är inte den här artikelns huvudsyfte att beskriva utvecklingen som skedde i England, Frankrike och USA – då skulle artikeln bli för lång. Därför kommer bara en kort beskrivning här. Egentligen var stridsvagnen en gammal idé. Det hade existerat ritningar i flera år, problemet var bara att ingen hade fattat intresse för dem och såg inte nyttan av ett sådant vapen. Inte förrän taggtråden på slagfälten i Frankrike förhindrade all form av framåtrörelse.
Stridsvagnar var som sagt inte något nytt koncept. Hannibals elefanter gjorde på sin tid mycket av det som en stridsvagn skulle komma att göra. Leonardo da Vinci tecknade en slags stridsvagn, en stor stålboll som skyddade männen som skulle driva den framåt. Utrustad med kanoner och skottgluggar för musköter kunde det ha blivit ett formidabelt vapen – om han hade haft en motor. Det hade han inte och det blev inget av projektet.
I början av 1900-talet i USA utvecklades ett system med band som skulle driva traktorer över mjuka jordar och kuperad terräng. Det dög inte vanliga hjul till. Dessutom hade den bensindrivna motorn varit känd ett tag. De här två sakerna – motor och band – gjorde utvecklingen av det nya vapnet möjlig.
Så tidigt som 1903 skrevs en artikel i The Strand Magazine om ”The Land Ironclads”. Det här var en beskrivning av ett monster till fordon med enorma hjul som kunde köra över hård terräng. Det var över 30 meter långt och hade kanoner och gevär i alla riktningar. Många läste artikeln, men den glömdes av de flesta. Ingenting hände – förrän tio år senare.
Strax efter krigets utbrott i augusti 1914 sattes det stålplåtar på några av The Royal Naval Air Services bilar. De använde de bepansrade bilarna till att bärga piloter som strandat bakom fiendens linjer innan skyttegravarna skiljt de två fienderna från varandra. Bilarna körde helt enkelt rakt igenom terrängen till platsen där flygaren var, plockade upp honom och körde tillbaka. Tyskarna överraskades ofta av de här blixtaktionerna, och de lyckades inte stoppa dem med varken maskingevär eller gevär. Tanken på att kunna använda de här bilarna i direkt anfall var sådd. Problemet var naturligt nog, som nämnts, att hjul hade dålig framkomlighet.
Det skulle visa sig att en av andra världskrigets stora ledare skulle få ett finger med i utvecklingen av stridsvagnen. 		Winston Churchill – som vid den här tidpunkten var First Sea Lord (marinminister) – hade tankar om att få till ett vapen motsvarande det som artikeln i The Strand Magazine beskrivit. Om han hade läst artikeln vet ingen, men han kände till RNAS bepansrade bilar och menade att ett mer effektivt fordon måste utvecklas.
Det genomfördes några enkla tester med en traktor med band i februari 1915. Traktorn lyckades köra igenom taggtråd, men körde fast i skyttegraven den skulle över. Det här var nog för armén, som vände hela projektet ryggen. Churchill tillsatte däremot en kommitté: Landships Committee i amiralitetet. Det var alltså marinen som skulle utveckla vapnet som skulle ändra all krigföring på land i framtiden. Utvecklingen gick fort. Den första som tillverkades som kunde likna en stridsvagn var Litte Willie. Nästa var Big Wille – eller Mother, som den också kallades. Den hade fått den form som skulle bli gällande för de brittiska stridsvagnarna under kriget. ”Mother” Mark I var en lättbepansrad vagn med en relativt svag motor, men den visade sig kunna göra det den var tänkt att göra. Den bröt ner taggtrådsavspärrningar och lyckades forcera murar och smala skyttegravar. Vikten var på hela 28 ton. Konstruktionen godkändes och utvecklingen snabbades på.
Efter lyckade tester i januari 1916 beställde War Office omedelbart 100 stycken. Vagnarnas fart var på mellan sex och åtta kilometer i timmen. Stålmonstren hade en besättning på åtta man: en befälhavare, en chaufför, två som skötte motorn och växlingen, två skyttar och två laddare. Det var ont om plats och dålig belysning. Dessutom genererade motorn enormt mycket värme och oljud. Det fanns ingen fjädring som dämpade stötarna när vagnen rullade över hål och andra ojämnheter. I tillägg till det var pansaret tunt, mellan sex och tio millimeter. Det gjorde att kanoner och maskingevär i många fall kunde skjuta igenom plåtarna. Dessutom upplevde manskapen att projektiler som träffade plåtarna på utsidan slog av stålsplitter på insidan av vagnen. Splittret for runt likt glödande små metallbitar och skadade ofta besättningen.
Det utvecklades två typer av de här stridsvagnarna: female (hon) och male (han). Female var utrustad med maskingevär och male var utrustad med kanoner. Femalevagnarna skulle beskjuta skyttegravarna och de mjuka målen, medan malevagnarna skulle slå ut bunkrar och andra väl beskyddade ställningar.
De första slagen
Första gången stridsvagnar sattes in i strid var vid Flers-Courcelette den 15 september 1916. Anfallet var en del av Sommeoffensiven. Bara 32 vagnar av typen Mark I sattes in. Av totalt 49 tillgängliga var de här de enda som var operativa. Trots att alla vagnarna förstörts av antingen motorproblem, att de körde fast i leran eller sköts i stycken av tyskt artilleri uppmärksammades insatsen. Nio vagnar lyckades bryta igenom de tyska linjerna och orsaka dem stora förluster innan vagnarna slogs ut. Även om vi kan kalla det en relativt beskedlig framgång var den tillräcklig för att sir Douglas Haig omedelbart efter slaget skulle be om att få 1 000 producerade så snabbt som möjligt.
I september fick överstelöjtnant Hugh Elles från Royal Engineers befälet över alla stridsvagnar i Frankrike. Efter den första striden genomfördes en del förbättringar. Allt eftersom förbättrades Mark I till Mark II och Mark III. Ändringar av motorstorlek, fjädring och bepansring genomfördes. I all hast utvecklades Mark II och skickades iväg till Frankrike. Meningen var egentligen att de skulle sättas in som skolvagnar, men på grund av bristen på vagnar i Frankrike skickades de dit. Här sattes de in i slaget vid Arras i april 1917. 25 male, 20 female, Mark II och 15 gamla Mark I deltog. De delades upp på olika delar av fronten. Bland annat vid Vimyåsen – det kända slaget där kanadensarna, ledda av general sir Julian Byng, bröt igenom de tyska linjerna och erövrade en viktig höjd. Problemet med stridsvagnarna där var att alla som skulle vara med körde fast i leran och deltog alltså inte i slaget. Förhållandena var hopplösa. Vagnarna var tunt utspridda för att stötta så många infanterister som möjligt i deras anfall. Problemen tornade snabbt upp sig. Ingenmansland var ett fullständigt lerbad efter alla artilleribombardemang – vagnarna körde fast. Dessutom kom snön och gjorde vagnarna väldigt synliga för de tyska kanonmanskapen. På det stora hela var inte slaget om Arras någon framgång för stridsvagnarna. Tron på dem vacklade och många menade att det här inte var det mirakel de förespeglats. Elles var tvungen att snabbt få till ett slag där stridsvagnarna kunde bevisa sina kvaliteter. De måste ha ett område som inte var för härjat av artilleriets granater, för lerigt och kuperat. Det borde vara en bred front – minst en mil. Det skulle samtidigt vara en stor fördel om han kunde utarbeta ett mål bakom de tyska linjerna som det skulle vara viktigt att erövra. På så sätt skulle han lättare få med sig överbefälhavaren och Haig. Chefen för generalstaben i Elles stridsvagnskår var överstelöjtnant J.C. Fuller. Han var på en spaningstur vid fronten i början av augusti. Det tredje slaget om Ypres var två veckor gammalt och det hade varit två hopplösa veckor för stridsvagnar. Totalt 216 Mark IV – den för närvarande senaste versionen av stridsvagnarna – sattes in i det här totalt meningslösa slaget. Anfallet, eller kampanjen, startade med ett sammanhängande bombardemang från över 3 000 kanoner mot de tyska linjerna – och det varade i 15 dagar. På hela frontavsnittet förvandlades jorden till bottenlös lera. Det var så illa att infanteristerna i många fall drunknade och försvann i tunnflytande gyttja.
Förutom bombardemanget hade det också regnat mycket. Bara den första dagen miste britterna 70 Mark IV-vagnar – de allra flesta av dem i gyttja. Det var det här Fuller blev vittne till, och på väg tillbaka till högkvarteret satte han sig ner med Elles. ”Det här kan inte fortsätta”, sa han. ”Vi kastar bort alla våra stridsvagnar till ingen nytta. Vi måste få bevisa vad vi och stridsvagnarna går för.” Under diskussionens gång kom han med ett förslag han menade kunde vara svaret. Fronten vid Cambrai var precis ett sådant område de letade efter. Marken mellan skyttegravarna var plan och relativt orörd av artillerinedslag. Staden Cambrai låg lite över en mil bakom de tyska linjerna och den var en av de viktigaste knutpunkterna på järnvägen som fraktade förnödenheter och trupper till de tyska ställningarna längs fronten. Dessutom var tyskarnas manskapsstyrkor få i det här området. Området kallades också ”Flanderns sanatorium”, eftersom krigströtta trupper ofta överfördes hit för att ha en lugn period av återuppbyggnad innan de vände tillbaka till de hårda striderna i Flandern.
Den brittiska tredje armén, ledd av general Byng, låg vid den här delen av fronten. Både Elles och Fuller visste att Byng var av den positiva typen som gärna kunde tänka sig att använda stridsvagnar i ett anfall mot Hindenburglinjen. Frågan var om Haig var lika positiv. Byng hade planer på ett anfall mot Cambrai själv – och han menade att det kunde passa bra att sätta in stridsvagnar. Elles och Fullers tanke var att använda vagnarna i ett blixtanfall som skulle vara i högst åtta timmar – man skulle gå in, förstöra, ta fångar och material, och sedan dra sig ut igen. Allt eftersom diskussionerna gick eskalerade anfallet och till slut hade de en plan på ett fullskaligt anfall mot de tyska linjerna. Byng reste till Haig den 5 augusti för att få ett godkännande. Haig var främst upptagen av fälttåget i Ypres och var inte särskilt öppen för nya anfall på andra ställen längs fronten. Byng reste tillbaka med oförrättat ärende. Allt eftersom förlustantalen steg och framgången uteblev för Haig började han känna pressen från ledarna och befolkningen i England, sina egna officerare och inte minst från soldaterna – tyskarna måste besegras. Oavsett vad han gjorde hjälpte det inte och förlustsiffrorna ökade.
Den 13 oktober kallade han in Byng och Elles, och gav dem klarsignal för att börja planera anfallet mot Cambrai. Operationen skulle heta GY och startdatum var den 20 november. Haig underströk nödvändigheten av en snabb seger och gav tydligt besked om att anfallet skulle avblåsas efter 48 timmar om de inte hade nått några framgångar.
Planen tar form
Det var britternas tredje armé som under ledning av general Byng höll fronten mot Cambrai. Armén bestod av sex kårer, men bara tre av dem var tillgängliga för kampanjen. III:e och IV:e kåren skulle vara med i anfallet och V:e kåren utgjorde reserven. IV:e kåren fick tilldelat sig vänster del av anfallsområdet och III:e kåren fick höger del. Det fanns totalt åtta divisioner. Förutom infanteridivisionerna var också 1:a kavallerikåren tilldelad IV:e kåren.
Bristen på manskap var märkbar. Efter tre månader av misslyckade anfall i Ypresområdet hade den brittiska armén inte längre tillräckligt mycket folk för att stötta anfallet med önskat antal män. De hade samlat ihop allt som fanns av stridsvagnar i hela Frankrike för anfallet. Det var tre stridsvagnsbrigader med tre bataljoner var. I:a stridsvagnsbrigaden bestod av bataljon D, E och G, II:a stridsvagnsbrigaden bestod av bataljon A, B och H, och III:e brigaden bestod av bataljon C, F och I. Totalt var det 476 stridsvagnar vid fronten – alla av typen Mark IV. Av dem var det 378 vagnar som skulle sättas in i anfallet. De andra var stödvagnar, vagnar som bar förnödenheter (drivmedel och ammunition), radiovagnar (Mark I-vagnar) och vagnar som tog bort taggtråd. Varje infanteribataljon fick 12 vagnar som skulle bryta igenom linjerna. Infanteristerna skulle följa tätt inpå. Anfallet skulle gå rakt mot Cambrai. Anfallslinjen var avgränsad av Canal de Nord i norr och Saint-Quentinkanalen i söder. Mellan dem låg flera små byar som var anfallsmål på vägen mot Cambrai.
Eftersom Hindenburglinjen bestod av tre djupa skyttegravslinjer som stridsvagnarna skulle få problem att ta sig över utvecklades det en egen taktik för forceringen. Man tillverkade stora buntar av tunna stockar som hölls ihop av en grov kätting. Man tillverkade en bunt till varje vagn. Bunten placerades på toppen av vagnen, längst fram. När stridsvagnen kom till skyttegraven körde den ända fram, så att nosen tippade ner. Bunten släpptes sedan ner i skyttegraven och fyllde upp den så att vagnen kunde köra över.
När den första vagnen kom fram till skyttegraven vände den åt vänster och besköt fienden i ställningarna. Vagn nummer två körde fram och släppte ner sin bunt i skyttegraven och körde över, vände sedan till vänster och besköt skyttegraven från den andra sidan. Vagn nummer tre körde över och ryckte mot skyttegravslinje två. Under tiden hade vagn nummer två kommit runt så att den kunde beskjuta fienden i den här skyttegraven. Vagn tre släppte sedan ner sin bunt och körde över. De andra vagnarna följde nu bara samma väg. (Se illustration.) Det här var ett smart system och det skulle snart visa sig fungera väl.
Förutom stridsvagnarna samlades också en formidabel mängd artilleri in. Hela 1 003 kanoner av olika kaliber togs till området. De skulle hållas dolda ända fram till starttidpunkten – som var satt till den 20 november klockan 06.20. Man förberedde ställningar som var och en fick en kanon. Alla tilldelades mål som var noggrant utmätta för att inskjutning inte skulle behövas. Det samlades också in nästan 300 flygplan som skulle anfalla samtidigt som markstyrkorna. Jaktplan och jaktbombplan skulle beskjuta och bomba artilleriställningar, järnvägspunkter, förnödenhetslager, högkvarter och flygplatser. Tiden innan anfallet tränade flygförbanden intensivt på markanfall på extremt låg höjd, något som ledde till stora förluster av plan och piloter. När stridsvagnarna hade brutit igenom taggtråden och kommit över skyttegravarna skulle infanteristerna följa efter och besegra tyskarna. Sedan skulle de säkra området. När det fanns en lucka i den bakersta linjen skulle kavalleriet till häst bryta igenom och genomföra ett stormanfall mot de tyska bakre linjerna samtidigt som flygplanen anföll sina mål. Hoppet var att anfallet skulle komma så överraskande att de kunde bryta igenom alla linjer innan tyskarna hann sätta in några motanfall.
Hela den massiva styrkeuppbyggnaden måste genomföras i stillhet och i mörkret. En zon på över en mil från fronten och bakåt togs fram, där man inte fick bedriva någon form av avslöjande verksamhet. De tyska observationsballongerna och observationsplanen var hela tiden i närheten, och hotade att avslöja anfallet. Natten till den 18 november började infanterister, stridsvagnar och artilleri röra sig framåt för att inta sina ställningar. På dagtid hade de legat väl kamouflerade, men på natten hade det varit hektisk förberedelseaktivitet.
Den 20 november
Natten före anfallet skrev Elles en specialorder till sitt stridsvagnsmanskap (se sidan 94). Ordern lästes av alla vagnbefälen, som sedan läste det för sina manskap. De reagerade på att generalen själv skulle delta i främsta linje. Elles var fast besluten att han skulle leda sin kår i den första stora striden – och så blev det. På vagnen med smeknamnet Hilda hissade Elles stridsvagnskårens flagga. Den brun-, röd- och grönrandiga flaggan stack upp på toppen av vagnen. Flaggan symboliserade lera, blod och de gröna fälten. Natten var kall och i skyttegravarna låg infanteristerna redo. De hade legat redo i nästan ett dygn. De gjorde det de kunde för att hålla värmen.
Klockan 06.10 startade stridsvagnarna och började sin långsamma vandring mot Hindenburglinjen. Exakt tio minuter senare – klockan 06.20 – mullrade det från 1 003 kanoner. Artillerigranaterna slog ner på sina noggrant utvalda mål vid den första skyttegravslinjen, utvalda artilleriställningar och bunkrar. När de främsta skyttegravarna hade varit under bombardemang i några minuter bytte artilleriet till nästa linje. På så sätt undvek man att beskjuta stridsvagnarna och infanteristerna som ryckte fram. De brittiska planen flög lågt över de framryckande stridsvagnarna som nu följdes tätt av infanteristerna. Infanterikompanierna var indelade i 3 trupper på 36 man. Den första truppen skulle markera stridsvagnarnas väg genom taggtrådsavspärrningarna, den andra skulle besegra de tyska soldaterna i skyttegravarna och den tredje skulle hålla de intagna skyttegravarna. För de tyska försvararna blev det här en mardröm. De gick ner i sina skyddsrum när artilleriet började och väntade sig att det här skulle hålla på en lång stund. De kände sig trygga i sina betongbunkrar. En helt färsk tysk infanterist vid namn Hans Hildemann från 1:a bataljonen, 84:e infanteriregementet lugnades av sin sergeant med att ingenting kunde tränga igenom Hindenburglinjen. Han lämnades därför ensam i sin observationspost medan de andra tog täckning. ”Du kommer klara dig fint, det brittiska infanteriet kommer inte att anfalla så länge artilleriet skjuter”, ropade sergeanten när han gick.
Hildeman lugnades inte av sergeantens ord, men artilleriet såg åtminstone ut att slå ner på skyttegraven bakom hans. Han hade ingen stridserfarenhet, så han visste inte riktigt vad han skulle förvänta sig. Han hade hört historier där de engelska soldaterna stormade rakt in i maskingevärselden och stupade som flugor. Plötsligt hörde han ett våldsamt dån. Han kikade upp och letade efter flygplan. Han såg ett och annat engelskt plan som flög över slagfältet, men ljudet kom uppenbarligen inte från dem – de var för långt borta för det. När han kikade ner igen såg han något han aldrig sett förut. Genom morgondiset som blandats med röken från granaterna såg han ett gigantiskt monster komma emot sig. Vad var detta? Inget skulle ju kunna ta sig igenom avspärrningarna hade sergeanten lovat …
Fler och fler gigantiska stålbestar tornade upp sig. Stel av rädsla stirrade han rakt in i mardrömmen som närmade sig. Han samlade sig och varnade sina kamrater – som stormande ut med gasmasker på. Orsaken till att de tagit på gasmaskerna var att de trodde att rökgranaterna som avsköts i början av anfallet var gas. Vad detta var visste inte Hildeman. Han och hans kamrater sköt med allt de hade, men kulorna bara studsade av. Till slut var stridsvagnarna och de engelska soldaterna över dem. Det enda de kunde göra var att sträcka händerna i vädret och överlämna sig. Motsvarande scener utspelade sig över hela anfallslinjen. Stridsvagnarna bröt igenom taggtråden som ingenting. På den högra sidan av anfallslinjerna i III:e kårens sektor fick de en snabb framgång. På bara fyra timmar hade de nått sitt första anfallsmål.
Flanken mot söder säkrades och efter hårda strider runt några av gårdarna i området rullade anfallet vidare mot den här sidan av fronten. 6:e divisionen i III:e kåren röjde snabbt upp i Couilletskogen. 20:e divisionen ryckte fram över Welshåsen och anföll den befästa byn La Vacquerie. Längs hela sydfronten, där 12:e infanteridivisionen ryckte fram, blev det hårda strider om flera gårdar (PamPam, Le Páve och Le Quennet). Artilleriet hade inte skjutit mot dem, och därför måste stridsvagnarna göra jobbet. Trots att några av dem slagits ut av artilleri och haubitsar visade de sig redan nu vara effektiva. Vid elvatiden nådde flera av avdelningarna Saint-Quentinkanalen och hade med det också nått sitt mål. Hela 55 stridsvagnar stod med 29:e infanteridivisionen redo att rycka över kanalen.
I IV:e kårens sektor gick det också bra på flanken. Byarna Havrincourt och Ribécourt intogs snart. I den mellersta sektorn var det 52:a och 62:a infanteridivisionen som anföll. Deras mål var att ta byn Fontaine. Mellan det här målet och startlinjen låg den lilla byn Flesquiéres. Divisionsbefälen, generalmajor Harper för 52:a och generalmajor Braithwaite för 62:a, var skeptiska till att deras soldater skulle följa för tätt inpå stridsvagnarna under framryckningen. De menade att vagnarna skulle dra till sig för mycket eld och beordrade dem att hålla minst 30 meters avstånd. Det ledde till att när stridsvagnarna kom över en låg ås vid Flesquiéres var de helt ensamma mot det tyska artilleriet. Artilleristerna i det här området hade dragit ut sina vapen ur ställningarna och på så sätt undvikit den värsta brittiska artillerielden. Dessutom hade även flygplanen missat de här kanonerna. När vagnarna kom över höjden blev det tvärstopp. Hela 18 vagnar förstördes på kort tid av tyskarna. Försök att kringgå ställningen misslyckades också på grund av artilleriet. När framryckningen hejdades hotade det också flankerna på båda sidor av Flesquiéres. Upprepade anfall slog fel, och ställningarna förblev i tyska händer när natten föll. De främsta engelsmännen drog sig tillbaka från ställningarna runt Flesquiéres när de inte kunde få fram förstärkningar.
De brittiska styrkorna hade inte lyckats tränga igenom Sigfried II-ställningarna – det var ställningarna som skyddade bakom Hindenburglinjen. Det här gjorde att kavallerianfallen ställdes in. Nu visade det sig att kavalleriskvadron B med kapten Campell inte fick den här ordern utan anföll genom linjerna vid Rumilly-Masniéres. De anföll tyska artilleriställningar och höll ner många av manskapen med svärden. Allt eftersom anfölls de av tyskar från alla håll och bara 23 av kavalleristerna kom tillbaka i mörkret – ingen av dem till häst.
Den första dagen av anfallet kan sägas ha varit en formidabel succé. Med en bredd på över en mil och med ett djup på sex till åtta kilometer hade Haigs soldater tagit mer land än någon gång tidigare i kriget. Det enda smolket i glädjebägaren var att Flesquiéres inte var intaget och det gjorde att tyskarna hade ett starkt brohuvud mitt i engelsmännens anfallslinje. Förlusterna var bara 4 000 man (vissa avdelningar hade inga förluster alls). 179 stridsvagnar var ur drift – huvudsakligen utslagna av tyskt artilleri eller att de gick sönder på väg mot fronten. Striderna ebbade ut när natten kom. De brittiska soldaterna som trängt längst in i fiendeland kunde höra hektisk tågtrafik till och från järnvägsstationen i Cambrai. Tyskarna skickade fram förstärkningar. Den tyska styrkan som höll Hindenburglinjen på det här området kallades Arrasgruppen. Den bestod av tyskarnas andra armé under ledning av general von der Marwitz.
Den 20 november var det bara XIV:e kåren med tre divisioner som låg vid fronten. Tågen som kom till Cambrai de följande dagarna hade med sig hela 17 divisioner från XIII:e kåren och XIV:e kåren. Motståndet såg ut att hårdna. Tidigt på morgonen gick de brittiska soldaterna fram igen. Stridsvagnarna kom igång lite sent, eftersom de fick marschorder senare än infanteristerna. En spaningsgrupp ryckte försiktigt fram mot Flesquiéres och upptäckte att tyskarna hade dragit sig tillbaka. De ryckte då snabbt fram och mötte inte nytt motstånd förrän de kom till områdena runt Nineskogen och byn Cantaing. Infanteristerna fick allt eftersom hjälp av stridsvagnarna och bröt igenom. Tyskarna flydde. Framryckningen gick fort på den norra flanken. Med det stöd de fick av stridsvagnarna hade de under dagen ryckt ända fram till staden Fontaine och Bourlonskogen. Fontaine var en förort till Cambrai och skulle visa sig bli den punkt där den brittiska framryckningen hejdades.
I söder lyckades de inta staden Masnières. Här var det en viktig bro som var målet. Tyskarna sprängde den delvis, men det gjordes ett försök för att komma över den med stridsvagn. Vagnen med smeknamnet F22 Flying Fox rullade försiktigt över, med resultatet att den brakade ner i kanalen med ett jätteplask. Manskapet klarade sig. Den enda skadan var att befälhavaren tappade sin peruk, något han klagade högljutt över och senare sökte förlustersättning för. (Ingen vet om han fick det.) En helt ny erfarenhet för soldaterna var att de nu hamnade i gatustrider. Det var något de i utgångsskedet inte hade tränat på. Många män föll för krypskyttar och minor som var placerade på gatorna. Tyskarna använde ruinerna som ställningar och bet ifrån bra. Här fick också stridsvagnarna uppleva sin hjälplöshet i strid i städer. (Det skulle även tyskarna få en smärtsam upplevelse av i striderna om Warszawa under fälttåget 1939.) Dessutom gick britterna ofta in i städerna utan tätt infanteristöd, något som gjorde att tyska soldater kunde smyga sig inpå vagnarna och spränga dem, en erfarenhet som även tyskarna fick göra i nästa krig.
Striderna blev särskilt hårda runt Bourlonskogen. Britter och tyskar slogs om skogen i flera dagar – med stora förluster. Stridsvagnarna kunde inte göra mycket bland träden och man försökte anfalla de tyska ställningarna i utkanten av skogen.  Vädret slog också om – det kom regn och snö. Temperaturen höll sig runt nollan och det gjorde livet surt för båda sidor. De var konstant blöta och kalla. Det annars så gröna området började förvandlas till lera av alla stridsvagnar och artillerielden. Under dagarna som följde var det hårda strider runt Bourlonskogen och Fontaine. Tyskarna fick ersättningsmanskap och pressade på hårt.
Striderna pågick fram till och med den 17 november. De brittiska soldaterna började bli slitna och det var stor brist på förstärkningar. De kunde inte genomföra fler anfall. Dessutom fanns det inte många stridsvagnar kvar. Flera låg kvar på slagfältet, sprängda i bitar av artilleri, och en del var helt enkelt tagna av tyskarna. Många måste även tillbaka för att repareras. I tillägg till det började tyskarna få erfarenhet av hur de skulle slå ut stridsvagnarna och fruktade dem inte som de gjort i början. En teknik var att rätt och slätt släppa förbi dem och isolera dem från infanteriet och besegra dem. Vidare anfall ställdes därför in på brittisk sida.
Turen hade nu kommit till det tyska motanfallet. Den brittiske överbefälhavaren menade att tyskarna inte hade resurser nog för att anfalla och kände sig relativt säkra på sina ställningar. Vintern slog till för fullt och britterna trodde att de snart skulle inta vinterställning i de nya skyttegravarna de hade ockuperat. De kunde inte ha haft mer fel. De senaste dagarna hade tyskarna flyttat fram stora mängder artilleri – hela 1 200 kanoner. 17 divisioner med utvilade infanterister stod den 30 november frammarscherade bakom fronten. Anfallet startade klockan 06.00 med ett våldsamt artilleribombardemang från de brittiska ställningarna. En timme senare tystnade kanonerna och de tyska soldaterna stormade fram över hela Cambraifronten. Engelsmännen blev tagna på sängen, men lyckades bjuda delvis starkt motstånd. Några avdelningar var utbytta mot reservavdelningar och var mer utvilade än de som legat i täten för anfallen de sista dagarna. Dessutom skickades stridsvagnar och soldater som inte var vid fronten fram som förstärkning. En tragikomisk händelse var att en grupp amerikanska ingenjörssoldater som jobbat med att reparera en järnvägssträcka fick order om att skynda sig till fronten. Det resulterade i att de körde rakt in på en järnvägsstation som precis övertagits av tyskarna – och blev naturligt nog omedelbart tillfångatagna.
Efter tre dagar av intensiva strider började de ebba ut till slut. Tyskarna hade tagit tillbaka Marcoing, Fontaine, Graincourt, Bourlonskogen och Masnières. Dessutom hade de tagit områden som tidigare – före det brittiska anfallet – varit i brittiska händer. Det var La Vacquerie, Connelieu och Villers-Guislain. Den 3 december gav Haig och Byng order om att de brittiska styrkorna skulle dra sig tillbaka till Flesquiéreslinjen och gå i vinterställningar. De drog sig ut ur de främsta ställningarna – medan eftertrupperna uppehöll tyskarna. De engelska styrkorna var på plats i sina nya ställningar på morgonen den 7 december. Totalt miste den engelska tredje armén, Royal Flying Corps och The Tank Corps 44 207 man – inklusive 6 000 man som togs till fånga då tyskarna anföll den 30 november. Dessutom miste de cirka 160 kanoner av olika kaliber.
Tyskarna miste mellan 45 000 och 53 000 man – varav 10 500 togs till fånga. Därtill miste de över 200 kanoner och mörsare samt 350 maskingevär. Av de 476 stridsvagnarna förstördes 179. De återstående var delvis mycket förstörda och skadade, och några var därtill tagna av tyskarna. Dessutom var många av stridsvagnsmanskapen döda och sårade. De brittiska stridsvagnsavdelningarna i Frankrike blev stående ur drift en stund. När fronten åter hade stabiliserat sig och soldaterna var tillbaka i de kalla och leriga skyttegravarna började frågorna komma: Varför hade det här hänt? Hemma i England hade kyrkklockorna över hela landet ringt efter den första segerrika dagen. De tystnade fort. Än en gång var soldaterna tillbaka i hopplösa strider som inte gav någon framgång – eller vann nytt land. Staden Cambrai förblev i tyska händer. Generalerna skrev rapporter om vad och varför. Det hela slutade med att mellanskiktet av officerarna, divisionsbefälen och kompanibefälen, fick skulden för att de inte var förberedda då tyskarna gick till motanfall. Det här var förstås otroligt orättvist, men det var så det var. De högre officerarna satt i sina trygga högkvarter och var sällan eller aldrig framme och såg hur soldaterna i fält hade det. De sista dagarna innan tyskarna anföll hade britterna stora problem med att få fram mat och vatten till trupperna. Soldaterna i de främsta skyttegravarna hade inte druckit rent vatten eller ätit sedan den 27, när tyskarna plötsligt var över dem. Trots utmattningen och bristen på ammunition klarade de i stort att hålla tyskarna tillbaka. De utkämpade en desperat strid i två dagar innan det stillnade. På så sätt slutade slaget som de allra flesta andra slag under första världskriget, men en sak var annorlunda. Det hade kommit in ett nytt vapen på banan – ett vapen som visade sig vara mycket effektivt mot det de tidigare trott var ogenomträngliga hinder. Stridsvagnarna förändrade hela konceptet med anfallstaktiken.
Infanteristen var inte längre ensam på slagfältet – han hade fått en medhjälpare, en medhjälpare som bröt ner till synes all världens motstånd och röjde vägen. Slaget om Cambrai var det första där stridsvagnarna sattes in i större antal. På så sätt fick de visa upp sig och demonstrera vad de kunde utföra på ett slagfält. Erfarenheterna som skördades var dyrköpta. Många stridsvagnar och stridsvagnsmanskap gick förlorade, men både engelsmän och tyskar förstod att det här vapnet hade kommit för att stanna – och därmed var sättet att bedriva krigföring ändrat för all framtid.

Little Willie – den första stridsvagnen.Foto: Bovington Tank Museum

ÖVER:
General sir Julian Byng – befälhavare över den brittiska 3:e armén. En mycket omtyckt och respekterad ledare.

TILL HÖGER:
General sir Douglas Haig – befälhavare över de brittiska styrkorna i Frankrike.

"UNDER DET TREDJE SLAGET OM YPRES, SOMMAREN 1917, MISTE BRITTERNA NÄSTAN 400 000 MAN PÅ TRE MÅNADER – BARA FÖR ATT VINNA NÅGRA FÅ KILOMETER AV LERIG, OBEBOELIG MARK."

Brittisk frontlinje
Tysk frontlinje
Brittiska första mål
Brittiska andra mål
Brittiska mål för dag 1
Brittiska mål för operationen
Anfallsriktning för kavalleriet
Delningslinje – brittiska kårerna

ÖVER:
Den brittiska 3:e arméns mål för slaget vid Cambrai.

Stridsvagn av typen Mark IV på väg över en skyttegrav. Foto: IWM

"EGENTLIGEN VAR STRIDSVAGNEN EN GAMMAL IDÉ. DET HADE EXISTERAT RITNINGAR I FLERA ÅR, PROBLEMET VAR BARA ATT INGEN HADE FATTAT INTRESSE FÖR DEM OCH SÅG INTE NYTTAN AV ETT SÅDANT VAPEN. INTE FÖRRÄN TAGGTRÅDEN PÅ SLAGFÄLTEN I FRANKRIKE FÖRHINDRADE ALL FORM AV framåtrörelse."

Specialorder nr 6
1. I morgon ska Tank-kåren få chansen vi väntat på  i många månader – att operera på ett korrekt  sätt i ett slag.
2. All vår insats och vårt hårda arbete har gjort  oss väl förberedda för uppgiften.
3. Det återstår för alla avdelningsbefäl och manskap att genomföra vår uppgift med styrka och mod.
4. I ljuset av den sista tidens händelser överlämnar jag kårens goda namn och rykte med stor tillit  i era händer.
5. Jag leder anfallet i den mellersta divisionen.
19 nov. 1917
Hugh Elles, brig.gen.,
befälhavare över Tank-kåren

Stridsvagn med släde full av förnödenheter på väg mot fronten. De kunde dra med sig flera ton drivmedel, mat, vatten och inte minst fett och olja till stridsvagnarna.

STRIDSVAGNSTAKTIK
A. Normalt bestod stridsvagnsavdelningen av tre vagnar direkt stöttade av fyra trupper – det vill säga ett infanterikompani. De främsta avdelningarna definierades som "skyttegravsröjare" som efterföljdes av två trupper av "skyttegravsockupanter" som skulle säkra de tyska skyttegravarna och visa väg för stridsvagnarna som kom bakom.
B. Den första stridsvagnen (1) banar väg genom taggtråden och svänger åt vänster för att beskjuta den första skyttegraven med maskingevär. Den andra stridsvagnen (2) kör fram till skyttegraven och släpper ner sin timmerbunt – kör över och svänget åt vänster och beskjuter skyttegraven från den andra sidan. "Skyttegravsröjarna" (A) anfaller sitt mål. Stridsvagn (2) följer stödskyttegravarna (B–D) och beskjuter dem.
C. Den tredje stridsvagnen (3) rycker fram över den första skyttegraven och mot nästa. Stridsvagn nummer 2 släpper sedan ner sin bunt i nästa skyttegrav och kör över – följd av vagn nummer 3 som stöttas av "skyttegravsröjare" C.
D. "Skyttegravsockupanterna" ockuperar både huvudlinjen och stödlinjerna.

Stridsvagnarna ankommer till avlastningsplatsen bakom fronten. Här ser vi tydligt bunten med timmer som är redo högst upp på stridsvagnen I 51.

Taggtrådsavspärrningar framför Hindenburglinjen.

Tysk frontlinje den 20 november 1917
Tysk frontlinje den 7 december 1917
Brittisk frontlinje den 20 november 1917
Brittisk frontlinje den 7 december 1917

"TILL SLUT VAR STRIDSVAGNARNA OCH DE ENGELSKA SOLDATERNA ÖVER DEM.  DET ENDA DE KUNDE GÖRA VAR ATT STRÄCKA HÄNDERNA I VÄDRET OCH ÖVERLÄMNA SIG. MOTSVARANDE SCENER UTSPELADE SIG ÖVER HELA ANFALLSLINJEN."

Stridsvagnen Hyacinth (Male H 45) under löjtnant F.H. Jacksons befäl. Vagnen har kört fast i en av stödskyttegravarna i Hindenburglinjen den 20 november 1917.

En förstörd stridsvagn framför en tysk ställning. Många av stridsvagnarna sköts sönder av grovkalibrigt tyskt artilleri.

Tyskarnas motanfall
30 november– 1 december. Situationen
vid fronten den 7 december.

Två brittiska soldater ser på resultatet av anfallet den 20 november mot de tyska skyttegravarna.

Profil: polsk kavallerist

Polsk kavallerist
i mellankrigstiden

Polen har en lång kavalleritradition. Under 1500- och 1600-talet var de polska husarerna en fruktad fiende på slagfält. Deras tradition levde vidare även då Polen försvann från Europakartan i slutet av 1700-talet. Efter att Polen återuppstod som nation 1918 spelade kavalleriet en avgörande roll i kriget mot Sovjetryssland 1919–1921. Under mellankrigstiden byggde polackerna upp elva kavalleribrigader. Det ansågs vara en ära att få tjänstgöra i kavalleriet.

Artur Szulc

Kavalleriet var eliten i den polska krigsmakten. Varje kavalleriregemente tog bara in ett par hundra rekryter per år. Dessa genomgick sedan en hård och omfattande utbildning som varade i nästan två år. Det första halvåret delades in i två delar, grundläggande utbildning och specialiserad utbildning. Under den grundläggande delen av utbildningen utvecklade rekryterna avancerade ridfärdigheter, de lärde sig att hantera blankvapen, skjuta, kasta handgranater, gräva skyttegravar, underhålla utrustningen, vårda hästar och så vidare. Därefter började specialiseringen, däribland stridsträning. Det följande halvåret ägnades åt gemensam träning mellan trupper och skvadroner. I samband med det genomfördes också brigadövningar för att utvärdera skvadronerna och regementena. Det sista året användes till repetition och utbildning av nya rekryter.
Det är värt att nämna att som ett led i utbildningen tränades kavalleristerna i att kunna agera självständigt och fatta egna beslut, för att de skulle kunna genomföra uppdrag utan att ha kontakt med en överordnad. Inom det polska infanteriet var självständighet däremot inte en efterfrågad egenskap hos soldaterna.
Vad skulle kavalleriet användas till och vilken inställning hade man till strid från hästryggen? I kavallerireglementet slogs det fast att kavalleriet först och främst skulle användas till rekognoscering och flankskydd, men också som en mobil styrka som kunde utföra snabba anfall mot fienden. Det stod också att kavalleristerna förflyttade sig till häst men stred till fots. I 1922 års utgåva av reglementet för kavalleriet använde man 14 sidor åt att beskriva strid från hästryggen medan hela 53 sidor behandlar strid till fots. I utgåvan från 1930 av kavalleriets stridsinstruktion beskrivs kavallerichock som ett ovanligt undantag på slagfältet. Att strida till fots var alltså det vanligaste i det polska kavalleriet och det var det träningen gick ut på under mellankrigstiden.
Vilka vapen var det polska kavalleriet utrustat med? Det man först och främst förknippar med det polska kavalleriet är lansar, men de försvann från kavalleristernas personliga utrustning redan i början av 1930-talet. Det fanns fortfarande lansar (franska och tyska modeller), men man insåg deras mycket begränsade värde i strid.
Förutom fältjacka, ridbyxor och stövlar var den polska kavalleristen utrustad med fransk hjälm (modell 1915), gasmask (modell 1932), spade, bajonett, ammunitionsväska och handgranater. Sabeln som infördes 1936 var polskproducerad och ersatte tyska och franska sablar. Det mest utbredda geväret var en Mauser 7,92 mm (modell 1898). Bara officerare och underofficerare tilldelades en polsk pistol av märket Vis (9 mm, Parabellum-ammunition).
Kavalleristerna hade självklart även tyngre vapen till sin disposition. Det vanligaste lätta maskingeväret var en Browning 7,92 mm (modell 1928). Tyngre maskingevär, monterade på en tripod, var oftast av märkena Maxim (modell 1908) eller Colt-Browning (modell 1930). Två varianter av granatkastare var i bruk, en 46 mm (polskproducerad) och en 81 mm av typen Stokes-Brandt. Av pansarvärnskanoner användes Bofors 37 mm (modell 1936). En rysk fältkanon på 75 mm (modell 1902, modifierad 1926) användes också i kavalleriets artillerienheter. Inom kavalleriet fanns också tanketter på 2,5 ton, utrustade med ett eller två tunga maskingevär.
Avslutningsvis kan man konstatera att en polsk kavallerist under mellankrigstiden var en vältränad och väl förberedd soldat, med vapen som var relativt moderna för sin tid. Det polska kavalleriet utförde också sina uppgifter mycket tillfredsställande när kriget kom i september 1939.

Polska kavallerister under en övning i Polen före krigsutbrottet.

ITALIEN MOT ETIOPIEN
Det andra italiensk-abessinska kriget utkämpades mellan Italien och Etiopien från den 3 oktober 1935 till den 7 maj 1936. Här rycker en etiopisk kavalleriavdelning ut till fronten. Italien vann kontroll över Etiopiens kejsardöme, men  jagades hem igen under andra världskriget.
Foto: Okänt

Heinz Guderian Schützenpanzer Sd. Kfz. 251/3 (panssaroitu miehistönkuljetusvaunu) Ranskan sotaretkellä. Tyypillinen kuva hänestä johtamassa panssaroituja joukkojaan rintamalla. Kuva: Bundes Archiv/Erich Borchert

Panssaroidut profeetat

"GUDERIAN ESITTELI PANSSARIVAUNUN
SAKSAN ARMEIJAAN JA SEN KÄYTÖN OPERATIIVISENA VÄLINEENÄ
ASEET. UUTTA ASETTA LEIMAA ENNEN KAIKKEA HÄNEN PERSOONALLISUUTENSA.
SEN MENESTYS SODAN AIKANA OLI HÄNEN ANSIOTAAN. HÄN OLI LUOJA JA MESTARI - PAINOTTAEN ERITYISESTI SANAA MESTARI."
Kenraali Hasso von Manteuffel

Heinz Guderian
Pansarprofeten

Frode Lindgjerdet

Tässä saksalaiset panssarijoukot siirtyvät Puolaan.

H einz Guderian syntyi Kulmin kaupungissa Veiksel-joen rannalla Itä-Preussissa, joka on nykyään osa Puolaa. Hänen isänsä, Friedricholi myös upseeri, mutta perheellä ei ollut pitkää sotilaallista perinnettä. Heinz lähetettiin kuitenkin nuorena kadettikouluun, joka oli pakollinen kaikille sotilasuraa tavoitteleville ja jossa teoreettista koulutusta painotettiin voimakkaasti. Tärkeimmät oppiaineet olivat matematiikka, kielet ja historia. Olosuhteet olivat spartalaiset ja kuri ankara, mutta Guderianin muistot kouluajastaan olivat valtaosin myönteisiä, ja hän muisti opettajat inhimillisinä.
Helmikuussa 1907 Guderian määrättiin isänsä yksikköön, 10. Hannoverin Jääkäripataljoonaan. Saksan keisarillisen armeijan hävittäjäosastoissa kannustettiin oma-aloitteisuuteen, mikä osaltaan muovasi Guderiania upseeriksi.
Sieltä hän jatkoi sotakorkeakouluun, josta hänestä tuli vänrikki tammikuussa 1908. Hän halusi erikoistua johonkin tekniseen sotilaalliseen aiheeseen. Valittavana oli joko konekiväärit tai radioviestintä. Hänen isänsä ei kuitenkaan nähnyt konekivääreillä tulevaisuutta, joten nuori Heinz valitsi radion.
Hän meni naimisiin ja aloitti vuonna 1913 yleisesikuntaopiston vuonna 1913 luokkansa nuorimpana, mutta hänen koulutuksensa keskeytyi sodan syttyessä. Hänestä tuli 1. ratsuväkijoukkojen ratsuväkidivisioonan raskaan radioaseman nro 3 päällikkö, ja kokemus lisäsi hänen ymmärrystään reaaliaikaisen viestinnän merkityksestä tulevassa sodankäynnissä. Radioasemaltaan hän seurasi, kuinka elokuun 1914 ratsuväen hyökkäykset juuttuivat paikoilleen ja asemasodankäynti kiihtyi. Tämän jälkeen Guderian toimi esikuntaupseerina suhteellisen kaukana taisteluista. Vuoden 1918 alussa hän suoritti Sedanissa esikuntakoulun ja hankki alueen tuntemusta, josta olisi hyötyä seuraavassa maailmansodassa.
Brest-Litovskissa 3. maaliskuuta 1918 solmittu rauha uuden neuvostohallinnon kanssa vapautti joukkoja uutta hyökkäystä varten länsirintamalla, mutta oli kiire, ennen kuin Yhdysvallat ehti kouluttaa ja lähettää sinne suuria joukkoja ja materiaalia. Guderian oli yhden hyökkäykseen osallistuvan armeijakunnan quartermasterina.

Heinz Guderian nuorena kadettina.

Sudeettimaa, Karlovy Vary 1938: kenraali Heinz Guderian ja kenraali Reinhardt.  Kuva: Bundes Archiv

Saksan hyökkäykset onnistuivat aluksi taktisesti, mutta Saksalta puuttui logistiikka ja liikkuvuus, jotta se olisi pystynyt jatkamaan hyökkäyksiä ja saavuttamaan merkittävän taktisen voiton. I Achtung-Panzer! guderian myönsi, että saksalainen jalkaväki hyökkäsi "uusien kokemusten perusteella parannettujen periaatteiden mukaisesti" Guderian ei selittänyt tarkemmin, mitä tämä tarkoitti, mutta periaatteet olivat perustavanlaatuisia saksalaisille operaatioille toisen maailmansodan alkuvuosien klassisessa salamasodassa. Jalkaväkeä, joka saavutti tämän menestyksen, kutsuttiin Stosstruppeniksi (iskujoukot). He käyttivät niin sanottua "Auftragstaktik" -menetelmää, jossa heille annettiin tehtävä, jonka yksikkö saattoi vapaasti suunnitella ja korjata sen edetessä. Tätä johtamistapaa käytettiin myös tulevissa saksalaisissa panssariyksiköissä.
"Myrskyinen sää
Guderianin sotilaskoulutuksen sisältö oli jossain määrin vastoin stereotyyppisiä käsityksiä siitä, mitä sotilasjargonissa kutsuttiin "preussilaisuudeksi" - sokea tottelevaisuus ja ruumiillinen kuri. Häntä ja hänen opiskelutovereitaan koulutettiin analysoimaan viimeaikaisia sotilasoperaatioita ja tutustutettiin doktriiniin, jota voitiin tulkita ja mukauttaa erilaisiin poliittisiin ja teknisiin olosuhteisiin. Toisin sanoen saksalaisten esikuntaupseerien käsitys operatiivisesta suunnittelusta oli joustavampi ja dynaamisempi kuin heidän kollegojensa Yhdysvalloissa, Britanniassa ja Ranskassa.
Komentajana Guderianin tiedettiin olevan huolissaan miestensa hyvinvoinnista eikä hän pelännyt seurustella heidän kanssaan epävirallisesti. Guderianin omat esimiehet pitivät häntä kuitenkin äkkipikaisena ja kärsimättömänä. Hän ei lepäillyt ennen kuin sai tahtonsa läpi, ja hän sai lempinimet Schnelle Heinz ja Guderian Brausewetter (Myrskysää).
Nykyaikaista panssarivaunua kehitettiin rinnakkain sekä Isossa-Britanniassa että Ranskassa, mutta britit kehittivät ensin toimintakelpoiset mallit. Liittoutuneet voittivat aluksi ministeriöiden ja sotilasjohdon vastustuksen, mutta ottivat uuden aseen kiireesti käyttöön. Kesään 1916 mennessä britit olivat juuttuneet Sommeen, ja syyskuussa käyttöön otettiin 32 Mark I -panssarivaunua. Monet niistä epäonnistuivat teknisten ongelmien vuoksi tai juuttuivat juoksuhautoihin ja kranaattikraattereihin. Ne harvat, jotka pääsivät saksalaisten linjoille, menestyivät kuitenkin hyvin. Mutta, kuten Guderian huomautti, yllätysvaikutus oli tämän myötä poissa. Saksalaisilla oli aikaa kehittää vastatoimia, ennen kuin panssarivaunuja voitiin käyttää merkittävässä määrin.
Guderianin historiallisessa analyysissä päädytään siihen, että Saksa kärsi tappion taistelukentällä, toisin kuin natsien tikarinheittolegendassa, jonka mukaan tappion aiheuttivat keisarille juutalaiset ja sosialistit takajoukoissa. Sen sijaan hän korosti saksalaisten omaa haluttomuutta tuottaa ja käyttää

"Guderianin historiallinen analyysi vetää johtopäätöksen, että Saksa hävisi taistelukentällä, toisin kuin natsien tikareita syövä legenda, joka väitti, että tappion aiheuttivat keisarille juutalaiset ja sosialistit takajoukoissa."

Panzer I Puolan sotaretkellä.

panssarivaunuja, mutta kehui samalla brittiläisten ja ranskalaisten innovaatioita. Hän muistutti erityisesti brittiläisestä iskuhyökkäyksestä Amiensissa 8. elokuuta 1918, jota johti 400 panssarivaunua, suorana syynä siihen, että kenraali Erich Ludendorff pyysi aselepoa.
Ensimmäisen maailmansodan kokemusten perusteella Guderian korosti neljää pääperiaatetta panssarivaunujen käytössä:
- Panssarivaunuja ei saa hajauttaa tukiyksiköiksi, vaan ne on sijoitettava määrävälein.
- Panssarivaunuja ei saa käyttää maastossa, joka ei sovellu siihen.
- Panssarivaunuhyökkäykset ovat menestyksekkäimpiä silloin, kun yllätysmahdollisuus on olemassa.
- Koko hyökkäysreitin varrella olevia vihollisjoukkoja vastaan on hyökättävä tykistö- ja ilmaiskuilla.
Ei ole yllättävää, että Guderian oli sitä mieltä, että taktinen ilmatuki oli ilmavoimien oikea prioriteetti, ei strategiset pommitukset. Vihollisen takalinjojen perusteellinen tiedustelu on suoritettava myös reservien liikkeiden havaitsemiseksi, ja näin ollen niitä vastaan on hyökättävä, jotta niitä ei voitaisi käyttää läpimurtoaluetta vastaan.
Guderianin arvostelijat huomauttavat kuitenkin, että hänen lähteidensä valinta oli melko huono. Hän tukeutui ainoastaan sellaisten upseerien muistelmiin, jotka itse korostivat rooliaan panssarivaunujen kehittämisessä ja uuden aseen merkitystä sodan lopputuloksen kannalta. Perinteinen jalkaväki oli kuitenkin joka tapauksessa osoittautunut kyvyttömäksi tekemään syviä ja ratkaisevia läpimurtoja.
Sotien välinen aika
Ensimmäinen maailmansota ei ollut ollut ollut Guderianin uran ponnahduslauta. vuonna 1919 hän oli vielä vain kapteeni niin sanotussa Rautadivisioonassa, joka vartioi Puolan rajaa idässä. Versaillesin sopimuksen rajoitukset Saksan sotavalmisteluille eivät myöskään tehneet uranäkymistä valoisat. Myös Saksan yleisesikunta kiellettiin, mutta se jatkoi toimintaansa Truppenamt-organisaation suojissa.
Guderianin uran käännekohta tuli vuonna 1922, kun hänet määrättiin moottoroitujen joukkojen kenraalimajuri Erich von Tschischwitzin, moottoroitujen joukkojen ylitarkastajan, alaisuuteen. Hän oli pyytänyt esikuntakoulutuksen saanutta upseeria, ja Guderian sijoitettiinkin ensin Baijerin pataljoonaan majuri Oswald Lutzin komennossa.
Versaillesin sopimus kielsi Saksaa pitämästä yli 100 000 sotilaan armeijaa (Reichwehr), kun sillä oli vastassaan mahdollisia vihollisia joka puolella. Liikkuvuudesta tuli näin ollen tärkeää. Siihen asti moottorikäyttöiset kulkuneuvot liittyivät lähinnä tarvikkeiden kuljettamiseen ja joukkojen siirtämiseen operaatioalueiden välillä. Tschischwitzillä oli kuitenkin kunnianhimoinen tavoite kehittää moottoroitujen joukkojen taktinen käyttö niin, että ne ajettaisiin aina taistelulinjalle asti. Guderian teki analyysinsä ja tuli siihen tulokseen, että joukkojen sijoittaminen kuorma-autoihin ei riittänyt. Jalkaväelle sekä pioneereille, ilmatorjunnalle, tykistölle ja muille tukiyksiköille oli tarvikkeiden lisäksi annettava ajoneuvoja, joilla ne saattoivat seurata panssarivaunuja taisteluun. Toisin sanoen hyvillä maasto-ominaisuuksilla ja jonkinlaisella panssaroinnilla, joka suojaisi niitä vihollisen tulelta. Vain tällä tavoin panssaroidut muodostelmat pystyivät hyödyntämään läpimurtoja vihollisen linjoissa. Ensimmäisessä maailmansodassa panssarivaunuilla ei ollut vaikeuksia murtautua vihollisen rintaman läpi, mutta ne eivät voineet käyttää sitä hyväkseen, koska niiden oli odotettava tarvikkeita ja jalkaväkeä perässä. Tämä antoi viholliselle mahdollisuuden tukkia aukot.
Guderian ei ollut ollut kosketuksissa niihin harvoihin panssarivaunuihin, joita saksalaiset käyttivät ensimmäisen maailmansodan aikana, mutta hän oli 1920-luvulla kiinnostunut niistä. Versaillesin sopimus kielsi Saksalta panssarivaunujen hankkimisen - mikä oli itsessään osoitus

JFC Fuller oli yksi niistä henkilöistä, joita Heinz Guderian luki suurella mielenkiinnolla sotien välisenä aikana.

Panssarisotilas tervehtii Heinz Guderiania joskus heinä-elokuussa 1941 operaatio Barbarossan aikana.
Kuva: Bundes Archiv/ Ludwig Knobloch

"ENSIMMÄISESSÄ MAAILMANSODASSA PANSSARIVAUNUILLA EI OLLUT VAIKEUKSIA MURTAUTUA VIHOLLISEN RINTAMAN LÄPI, MUTTA NE EIVÄT VOINEET KÄYTTÄÄ SITÄ HYVÄKSEEN, KOSKA NIIDEN OLI ODOTETTAVA TARVIKKEITA JA JALKAVÄKEÄ PERÄSSÄ. TÄMÄ ANTOI VIHOLLISELLE MAHDOLLISUUDEN TUKKIA AUKOT."

uuden aseen saama paino. Saksalaiset kuitenkin kiersivät kiellon tekemällä salaisia kokeita Neuvostoliitossa Rapallon sopimuksen nojalla.
Guderian haastatteli myös löytämiään veteraaneja, joilla oli kokemusta panssarivaunuista. Toisen maailmansodan jälkeen kirjoittamissaan muistelmissa Basil Liddell Hart nostettiin esiin tärkeänä inspiraation lähteenä. Liddell Hart mainittiin kuitenkin vain kerran vuonna Achtung-Panzer! Lisäksi hän luki kaiken löytämänsä kirjallisuuden Ernest Swintonin, J.F.C. Fullerista ja Sir Giffard Le Q Martelista. Hän myös käänsi useita heidän kirjojaan ja julkaisi ne omalla kustannuksellaan.
Brittiläiset panssarivaunuharrastajat vaativat, että uuden aseen oli käyttäydyttävä itsenäisesti, jos sen hyökkäysvoimaa haluttiin hyödyntää täysimääräisesti, kun taas ranskalaiset upseerit vaativat, että panssarivaunujen oli toimittava jalkaväen tukena. Guderian oli kuitenkin keskitien kannalla, sillä hän näki, että panssarivaunun rinnalle oli saatava useita tukijoukkoja, koska ne eivät voineet voittaa taistelua yksin.
Panssariasiantuntija
Liddell Hartilta hän luultavasti lainasi myös käsitteen, joka suomennettuna tarkoittaa "ekspansiivista aaltoilua". Sen mukaan panssarivaunut murtautuisivat läpi ja kiertäisivät vihollisen puolustuksen vahvimmat kohdat. Ne luovutettiin perinteisen jalkaväen käyttöön. Kevyet tiedusteluosastot kulkivat edellä, kun taas panssarivaunut yrittivät katkaista vihollisen tietoliikenneyhteydet ja tuhota komentopaikat. Mekanisoitu jalkaväki seurasi perässä vahvistaakseen asemia. Guderian oli jo kauan ennen kuin hän istui panssarivaunussa, yksi Saksan johtavista panssarisodankäynnin asiantuntijoista. Vasta vuonna 1929 hän sai viimein omakohtaista kokemusta panssarivaunusta vieraillessaan Ruotsissa.
Vielä 1920-luvun lopulla britit olivat edelläkävijöitä uusien panssarivaunumallien ja -taktiikoiden kehittämisessä. Britannian omat mekaaniset kokeilujoukot perustettiin vuonna 1927 ja panssariprikaati koottiin vuonna 1931. Budjettileikkausten myötä konservatiiviset voimat saivat kuitenkin vallan, ja Britannian omiin panssarijoukkoihin suhtauduttiin halveksuen. Guderian piti kuitenkin innovaatiot tarkasti silmällä, ja 1930-luvun alkuun mennessä saksalaiset mekanisoidut joukot käyttivät brittiläisiä ohjekirjoja. Hän oli erityisen vaikuttunut tavasta, jolla britit kouluttivat paitsi läpimurtojen tekemiseen myös niiden käyttämiseen syvään tunkeutumiseen vihollisen alueelle. Guderian päätteli, että oikein kootut mekanisoidut joukot olisivat hallitsevia tulevaisuuden taistelukentillä.
Guderian opetti 1920-luvulla taktiikkaa ja sotahistoriaa moottorikuljetusjoukkojen upseereille ja kirjoitti lisäksi useita artikkeleita sotilaslehtiin. Vuonna 1930 Guderian otti komentoonsa 3. (Preussin) moottoroidun kuljetuspataljoonan. Divisioona oli edelleen vailla panssarivaunuja, mutta sillä oli joitakin panssariautoja, moottoripyöriä ja panssarivaununukopioita. Näillä hän kokeili ideoitaan ikään kuin hänellä olisi ollut

Ranska, 1940: kenraali Heinz Guderian komentoautossaan, Schützenpanzer Sd. Kfz. 251/3, keskustelemassa 8. panssaridivisioonan komentajan kenraali Adolf Kuntzenin kanssa.
Kuva: Bundes Archiv/Erich Borchert

"Guderian oli jo kauan ennen kuin hän istui panssarivaunussa yksi Saksan johtavista panssarisodankäynnin asiantuntijoista."

"KUN HITLER TULI VALTAAN VUONNA 1933, SUURI OSA PANSSARIDIVISIOONIEN TAKTIIKASTA JA OPPEISTA OLI JO MUOTOILTU, MUTTA SAKSALLA OLI VAIN KOURALLINEN PANSSARIVAUNUJA."

panssaridivisioona. Pataljoona harjoitteli hyökkäystä, puolustusta ja yhteistyötä tykistön, jalkaväen ja ilmailun kanssa, ja vähitellen Guderianin miehistä tuli myös innokkaita panssarivaunuharrastajia.
Seuraavana vuonna eversti Oswald Lutzista tuli moottoroitujen joukkojen tarkastaja ja Guderianista hänen esikuntapäällikkönsä. Siitä alkoi yhteistyö, joka muokkasi Saksan panssarijoukkoja. Lutzista tuli ensimmäinen Panzertruppenin kenraali, mutta hänen vaikutuksensa on jäänyt hieman ansaitsematta nuorempien alaistensa innostuksen ja tarmokkuuden varjoon. Hitlerin noustessa valtaan vuonna 1933 suuri osa panssaridivisioonien taktiikasta ja doktriinista oli jo muotoiltu, mutta Saksalla oli vain kourallinen panssarivaunuja - yleisesti ottaen panssarivaunuja harjoiteltiin kankaalla päällystetyillä autoilla, jotka muistuttivat panssarivaunuja. Führerin innostus panssariasetta kohtaan heräsi kuitenkin keväällä 1935 Kummersdorfin ulkopuolella sijaitsevalla harjoituskentällä pidetyssä näytöksessä. Versaillesin sopimuksesta virallisesti "luopumisen" jälkeen Saksa saattoi aloittaa panssariaseen rakentamisen täysin avoimesti, ja 1. heinäkuuta 1934 perustettiin Kommando der Panzertruppen, jonka komentajana toimi Lutz ja esikuntapäällikkönä Guderian. Uusi panssaripataljoona pystyi näin pitämään ensimmäiset harjoituksensa Panzer I:llä Münster-Lagerin harjoituskentillä.
Panssaripataljoona haluttiin
Lokakuussa 1935 perustettiin kolme ensimmäistä saksalaista panssaridivisioonaa. Tämän yksikön perusajatuksena oli luoda liikkuva, itsenäinen muodostelma, jossa muut osat tukisivat panssarijoukkoja eivätkä päinvastoin. Guderian kaavaili myös kahta panssarivaunutyyppiä, kevyttä panssarivaunua, jossa oli panssarintorjuntatykki muita panssarivaunuja vastaan, ja keskisuurta panssarivaunua, jossa oli suurempi matalan nopeuden tykki. Tämä konsepti toteutui Panzer III:n ja Panzer IV:n rakentamisessa. Guderianin kaavan mukaisesti panssaripataljoona varustettaisiin kolmella komppanialla Panzer III:lla ja neljännellä komppanialla Panzer IV:llä. Guderian oli vaatinut, että Panzer III varustettaisiin 50 mm:n tykillä, mutta Waffenamt (asehallinto) vaati Wehrmachtin tavanomaista 37 mm:n panssarintorjuntatykkiä. Miehet olivat syystäkin antaneet sille lempinimen Türklopfer (ovenkoputtaja). Guderian oli kuitenkin vaatinut, että tornin rengas kestäisi suurempia kaliipereja, ja kun Ranskan sotaretki oli paljastanut 37 mm:n heikkoudet, tykit korvattiin 50 mm:n tykeillä.
Kukin divisioona koostui panssariprikaatista, joka puolestaan muodostui kahdesta panssarirykmentistä ja moottoroidusta jalkaväkiprikaatista. Guderianista tuli 2. panssaridivisioonan komentaja, vaikka hän oli edelleen vain eversti, mutta tämä vei hänet myös kauemmas vallan keskuksesta. Hänen paikkansa Lutzin esikuntapäällikkönä täytti Friedrich Paulus, joka myöhemmin antautui kenttämarsalkkana Stalingradissa vuonna 1943. Panssariaseet joutuivat kuitenkin käymään kovaa taistelua muiden aselajien kanssa tiukasta budjetista. Kiivaimmat vastustajat väittivät jopa, että uudet panssarintorjunta-aseet olivat jo tehneet panssarivaunusta vanhentuneen.
Armeijan konservatiiviset voimat olivat myös eri linjoilla kuin Guderian, kun oli kyse niiden harvojen panssarivaunujen sijoittelusta ja käytöstä, joita armeijalla oli käytössään, erityisesti ratsuväessä, jonka aseman panssarijoukot olivat alun perin ottaneet hoitaakseen. Guderian kutsui heitä "herrasmiehiksi hevosen selässä" ja pilkkasi heitä siitä, että he ratsastivat taisteluun aseiden piiput taaksepäin osoittaen. Monet Guderianin kollegoistaan ja alaisistaan panssarijoukoissa olivat kuitenkin peräisin ratsuväestä. Kenraali Otto von Stülpnagelin, Lutzin edeltäjän moottorikuljetusjoukkojen tarkastajana, kerrotaan myös sanoneen Guderianille vuonna 1931, ettei kukaan heistä voinut odottaa näkevänsä saksalaisia panssarijoukkoja elinaikanaan.
Achtung-Panzer!
Osa upseereista, kenraalieversti Ludwig Beckin johtamana, halusi jakaa panssarivaunut prikaateiksi jalkaväkidivisioonien tueksi. Beck suhtautui kriittisesti myös siihen, että Guderian halusi johtaa panssarijoukkoja rintamalta käsin radioyhteyden avulla.

Esikunnan kokous lokakuussa 1944 operaatio Wacht Am Rheinin aikana. Paikalla olivat Göring, Korten, Fegelein, Hitler ja Guderian.

Toiset halusivat jakaa panssarivaunuja niin sanottuihin kevyisiin divisiooniin, jotka suorittaisivat tiedustelutehtäviä ja joilla ei olisi todellista hyökkäysvoimaa. Guderian vastusti myös moottoriajoneuvojen käyttöä jalkaväkidivisioonissa, sillä se veisi hänen mielestään resursseja panssaridivisioonilta. Panzerwaffe kärsi takaiskun Guderianin poissa ollessa tapahtumien keskipisteestä. Panzerwaffe ei saanut pataljoonan asemaa jalkaväen, tykistön ja ratsuväen tavoin. Se menetti myös moottoroidun jalkaväen komennon, ja panssaridivisioonien tiedusteluosastot sijoitettiin ratsuväen alaisuuteen. Ratkaisu työtaisteluun - Hitlerin tuen lisäksi - oli kirjo Achtung-Panzer! jonka Guderian kirjoitti esimiehensä kenraali Lutzin ohjeiden mukaan. Muutamassa kuukaudessa kirjoitettu ja keväällä 1937 julkaistu kirja perustui hänen viidentoista vuoden panssarisodankäyntiä koskevaan tutkimukseensa. Vaikka se oli puolueellinen panos Saksan puolustussuunnittelua koskeviin aikalaiskeskusteluihin, sillä on perustavanlaatuinen teoreettinen ja empiirinen perusta. Yli puolet kirjasta on omistettu ensimmäisen maailmansodan panssarioperaatioille. 1930-luvun loppupuoliskolla Guderian paneutui myös panssarivaunujen käytännönläheisten ja käyttäjäystävällisten radiolaitteiden kehittämiseen. Guderianin kokemus ensimmäisen maailmansodan viestintäupseerina oli todennäköisesti yksi syy siihen, että panssarijoukkojen radioviestinnästä tuli niin tärkeää. Kaikissa saksalaisissa panssarivaunuissa oli vähintään yksi vastaanotin, ja kaikissa komentoajoneuvoissa oli myös lähetin. Toisen maailmansodan syttyessä tämä oli ainutlaatuista verrattuna muiden suurvaltojen panssariaseisiin, ja se oli merkittävä tekijä taktisen joustavuuden kannalta, johon Panzerwaffe luotti salamasodan aikana.
Guderian kannatti jo varhain puoliperävaunujen ja nelipyöräisten ajoneuvojen kehittämistä panssaridivisioonien jalkaväen kuljettamista varten, mutta turhautuneena hän huomasi, että hänen neuvonsa noudattaminen kesti kauan. Vuonna 1939 Wehrmachtilla oli käytössään puoliperävaunuja malleista Schützenpanzerwagen (SdKfz) 250 ja 251, mutta toisen maailmansodan aikana suurin osa panssaridivisioonien tykistöstä ja jalkaväestä oli edelleen kuorma-autojen varassa, varsinkin kun valmistettuja SdKfz-vaunuja käytettiin moniin muihinkin tarkoituksiin. Muiden armeijan osien osalta enintään 10 prosenttia divisioonista oli koskaan moottoroituja, ja loput turvautuivat hevoskuljetuksiin ja joutuivat kävelemään, kun he olivat liian kaukana rautateistä.
Kun Puolaan hyökättiin 1. elokuuta 1939, panssaridivisioonien määrä oli kasvanut kuuteen. Guderian pyysi ennen sotaa, että jokaisella panssaridivisioonalla olisi vakiona 400 panssarivaunua. Puolaan vuonna 1939 hyökätessä hänen vanhassa 3. divisioonassaan oli eniten panssarivaunuja, 391 kappaletta. Kun operaatio Barbarossa käynnistettiin 22. kesäkuuta 1941, samassa divisioonassa oli 215 panssarivaunua, mutta siihen mennessä myös kevyet Panzer I ja II oli korvattu Panzer III ja IV:llä.
vuonna 1937 Espanjaan lähetettiin 200 panssarivaunua eversti Ritter von Thoman komennossa osana Condor Legion Expeditionary Force -joukkoja. Guderian itse ei koskaan osallistunut Kondorilegendan toimintaan ja operaatioihin

Panssarivaunu Puolan sotaretkellä 1939. Kuva: Bundes Archiv/Rascheit

"KAIKISSA SAKSALAISISSA PANSSARILAIVOISSA OLI VÄHINTÄÄN YKSI VASTAANOTIN, JA JOKAISESSA KOMENTOVAUNUSSA OLI MYÖS LÄHETIN. TOISEN MAAILMANSODAN SYTTYESSÄ TÄMÄ OLI AINUTLAATUISTA VERRATTUNA MUIDEN SUURVALTOJEN PANSSARIASEISIIN, JA SE OLI SUURELTA OSIN SYYNÄ TAKTISEEN JOUSTAVUUTEEN, JOSTA PANSSARIJOUKOT OLIVAT RIIPPUVAISIA SALAMASODAN AIKANA."

Panzer IV Ranskan sotaretkellä touko-kesäkuussa 1940.
Kuva: Bundes Archiv/Erhardt Eckert

"GUDERIANIN OSALLISTUMINEN SOTAAN JÄI LYHYEKSI, KUN PANSSARIAUTO, JOSSA HÄN OLI, JOUTUI OMIEN JOUKKOJEN TYKISTÖN TULITUKSEN KOHTEEKSI". AUTO AJAUTUI TIELTÄ, MUTTA IHME KYLLÄ GUDERIAN EI LOUKKAANTUNUT."

tapahtui, kun hän oli viimeistelemässä Achtung-Panzer! Hän havaitsi kuitenkin, että panssarivaunuja ei käytetty hänen määräämällään tavalla. Franco vaati panssarivaunujen käyttämistä jalkaväen tukena, ja Guderian totesi myös, että maasto ei soveltunut erityisen hyvin panssarisodankäyntiin. Vaikka kohtaamiset neuvostomallien, kuten BT-5:n ja T-26:n, kanssa osoittivat, miten toivottoman huono Panzer I oli, von Thomasin miehet pystyivät hiomaan yhteistyötään lentokoneiden kanssa ja kehittivät myös Schild und Swert (kilpi ja miekka) -taktiikan, jossa saksalaiset panssarivaunut vetäytyivät vihollisen panssarivaunujen edessä ja sulkivat vihollisen omien panssarintorjuntatykkiensä tappovyöhykkeelle. Marraskuussa 1938 Guderianista tuli panssarikenraali ja hänestä itsestään moottoroitujen joukkojen komentaja.
Panssarikenraali
Puolan maihinnousun aikana syyskuussa 1939 Guderian komensi 19. armeijakuntaa, johon kuului neljä neljännen armeijan divisioonaa. Hyökkäysreitti kulki Bydgoszczin ja Zahnin välillä, Saksan Itä-Preussin läpi ja takaisin Puolaan Narewin kohdalla. Guderianin osallistuminen sotaan jäi lyhytaikaiseksi, kun panssariauto, jossa hän oli, joutui omien joukkojen tykistön tulituksen kohteeksi. Auto suistui tieltä, mutta ihme kyllä Guderian ei loukkaantunut. 19. armeijakunta oli katkaissut useita puolalaisia yksiköitä ensimmäisten päivien aikana. Yksi niistä, Pomorsken ratsuväkiprikaati, yritti murtautua ulos ja ryntäsi Guderianin panssarivaunuja vastaan alas lasketuin keihäin, koska he uskoivat, että sivut oli peitetty vain paperimassalla. Välikohtauksen on täytynyt olla selvä osoitus saksalaisen liikkuvan sodankäynnin kehittymisestä ratsuväen hyökkäyksistä, joita hän oli nähnyt Belgiassa elokuussa 1914. Saksalaiset kevyet divisioonat eivät myöskään menestyneet, kuten Guderian oli ennustanut, ja nekin muutettiin panssaridivisiooniksi.
Seuraavana vuonna tapahtuneen Ranskan maihinnousun aikana Guderian oli edelleen 19. armeijakunnan komentajana ja oli läsnä Sedanin läpimurrossa, jossa he ylittivät Maasin 13. toukokuuta. Täällä Guderian joutui kahdesti ranskalaisen 4. panssaridivisioonan vastahyökkäyksen kohteeksi, jota johti myöhemmin kuuluisa eversti Charles de Gaulle, joka ei onnistunut yhtä hyvin vakuuttamaan esimiehiään panssariaseiden eduista. Ranskalaiset panssarivaunut pääsivät vaarallisen lähelle Guderianin päämajaa Holnon Forestissa ennen kuin kääntyivät takaisin.
Kampanjan kymmenen ensimmäisen päivän aikana 19. armeijakunta eteni pidemmälle kuin keisarillinen armeija oli onnistunut koko ensimmäisen maailmansodan aikana. Guderianilla oli ollut epäilyksiä - pitäisikö hänen lähettää joukkoja eteläisen sivustan suojaamiseksi? - mutta eräs hänen nuoremmista upseereistaan oli vakuuttanut hänet omalla ilmaisullaan: "klötzen, nicht kleckern" (kasaantukaa, älkää levittäytykö) - oli vain yksi tie eteenpäin - eteenpäin. Myös Hitler oli ollut huolissaan siitä, että sivustoista tulisi liian haavoittuvia. Guderianin menestys auttoi ehkä osaltaan tukemaan Führerin yhä epärealistisempia odotuksia panssaridivisioonien suhteen sodan edetessä.
Mutta Dunkerquen kohdalla häneltä jäi voitto saavuttamatta, kun Hitler käski pysäyttää hyökkäyksen, vaikka Guderian pystyi näkemään satamakaupungin kiikareilla linjoiltaan. Brittien evakuoinnin jälkeen 19. armeijakunta johti hyökkäystä itään kohti Pariisia ja kääntyi sitten etelään katkaisten seitsemäntoista ranskalaista divisioonaa Maginot-linjalla ja sen ympärillä, kun ne saapuivat Sveitsin rajalle 10. kesäkuuta.
Operaatio Barbarossa - hyökkäys Neuvostoliittoon vuonna 1941 - aikana Guderian komensi 2. panssariarmeijaa. Guderianin oman konseptin kaltaisia panssarivaunuoperaatioiden oppeja oli kehitetty myös Neuvostoliitossa, kun saksalaiset itse kokeilivat siellä panssarivaunuja. Guderianin neuvostoliittolainen vastine, Mihail Tuhatševski, joutui kuitenkin Moskovan oikeudenkäyntien uhriksi, ja hänet ammuttiin maanpetoksesta vuonna 1937 kidutuksen jälkeen.
I Achtung-Panzer! guderian ilmaisi kunnioituksensa Neuvostoliiton valtavia asevoimia, teollista kapasiteettia ja rajattomia raaka-ainevarantoja kohtaan. Hän ihaili kuitenkin myös neuvostomateriaalin teknistä laatua ja yhä enemmän neuvostoliittolaisten lähestymistapaa koneelliseen sodankäyntiin. Muistelmiensa mukaan hän kirjoitti ylijohdolle muistion, jossa hän vastusti operaatio Barbarossan järjestämistä juuri tämän vuoksi.
Moskovan ulkopuolella 26. joulukuuta Hitler erotti hänet niskoittelusta - hän oli pyytänyt vetäytymistä hieman lounaaseen. Todellinen totuus oli, että Führer ja Wehrmacht tarvitsivat syntipukin siitä, että Neuvostoliiton pääkaupunkia ei onnistuttu valtaamaan. Kun lääkäri kehotti Erwin Rommelia jäämään eläkkeelle Afrika Korpsin ylipäällikkönä kesällä 1942, hän saattoi hyväksyä tämän vain, jos Guderian tulisi hänen tilalleen. OKW ei suostunut tähän. Syyksi ilmoitettiin, että Guderianin sydäntä tuskin autiomaassa oleskelu hyödyttäisi, mutta syy oli luultavasti yhtä hyvin hänen huono asemansa Hitlerin kanssa tuolloin.
Guderian kutsuttiin takaisin palvelukseen 1. maaliskuuta 1943 kenraalitarkastajaksi

PANSSARIKENRAALI HEINZ GUDERIAN NORMANDIASSA KEVÄÄLLÄ 1944.

panssaroitu ase. Ennen kuin hän oli lähtenyt itärintamalta, Neuvostoliiton T-34-panssarivaunut hyökkäsivät hänen kimppuunsa Tulassa, Moskovan eteläpuolella. T-34-panssarivaunut olivat tehneet Guderianiin niin suuren vaikutuksen, että hän kutsui niitä maailman parhaiksi. Uudessa tehtävässään hänen oli määrä valvoa saksalaisten panssarijoukkojen uudelleenjärjestelyä, jossa vastakkain olivat laatu ja liittoutuneiden määrä. Guderian totesi kuitenkin myöhemmin, että tämä ei pystynyt kompensoimaan koneiden määrän vähenemisen vaikutusta panssaridivisioonien kokonaistehokkuuteen. Panzerkampfwagen VI Tiger ja Panzerkampfwagen V Panther sekä lukemattomat panssaroidut hävittäjät, mukaan lukien ne, jotka oli rakennettu kaapattujen ja vanhentuneiden panssarivaunujen alustoille, eivät pystyneet vastustamaan liittoutuneiden etenemistä.
Guderian vastusti myös voimakkaasti operaatio Zitadellea, panssarihyökkäystä Kurskia vastaan, jolla Hitler yritti saada aloitteen takaisin itärintamalla. Sen sijaan hän halusi käyttää vuoden 1943 panssarijoukkojen uudelleenrakentamiseen. Erityisesti ensimmäisten Panther-panssarivaunujen tuotannossa oli ongelmia, ja ne rullasivat kokoonpanolinjalta toukokuussa. Guderian varoitti myös, että uusissa panssarivaunuissa oli vielä alkuvaikeuksia ja että suurin osa Kurskiin lähetetyistä 200 Pantherista hajosi mekaanisista syistä.
Guderian nimitettiin 21. heinäkuuta 1944 pääesikunnan päälliköksi sen jälkeen, kun Hitlerin murhayritys edellisenä päivänä oli johtanut useisiin pidätyksiin ja suuriin puhdistuksiin Wehrmachtin ylemmissä johtoportaissa. Hänen kollegansa epäilivät vahvasti hänen kykyjään strategina, mutta Guderianilla ei ollut juurikaan vaikutusvaltaa Kolmannen valtakunnan lopputaisteluun, kun Hitler ohjasi sodan johtamista yhä vähemmän kosketuksissa todellisuuteen. Syyskuun 16. päivänä 1944 hän oli paikalla Hitlerin päämajassa Itä-Preussissa joulukuussa 1944 käytävän Ardennien taistelun suunnittelun aikana. Jouluaattona Guderian rukoili Führeriä perumaan hyökkäyksen, mutta turhaan. Hänen suorapuheisuutensa ja temperamenttinsa maksoi hänelle lopulta esikuntapäällikön paikan 28. maaliskuuta 1945.
Viimeiset sanat
Guderian lainasi monia ajatuksiaan erityisesti brittiläisiltä upseereilta ja kirjailijoilta. Mutta siinä missä nämä joutuivat väistymään omissa riveissään olevien konservatiivisten voimien edessä, Guderian onnistui saamaan kunnioitusta panssariasetta kohtaan ja rakentamaan sen, vaikka hän joutui alkuaikoina tyytymään paperimassan ja vanerin käyttöön. Hän oli myös kunnioitettava joukkojen komentaja ja pystyi pysymään uskollisena periaatteilleen kenttäkomentajana operatiivisella tasolla. Hänen päätöksensä perustuivat järjestelmälliseen analyysiin, toisin kuin esimerkiksi Rommel, joka luotti enemmän intuitioon. Olisiko hän voinut menestyä strategina samalla tasolla kuin esimerkiksi Erich von Manstein, emme koskaan saa tietää, mutta vuonna Achtung-Panzer! hänen pääpaino oli taktiikassa ja organisaatiossa.
Hitlerin vastustaminen vaati varmasti suurta uskoa omiin kykyihinsä, mutta Guderian suhtautui myös itseensä ihmisenä nöyrästi. Venäjältä hän kirjoitti vaimolleen kotiin, että hän kieltäytyi sallimasta, että hänen henkilöllisyyttään käytettäisiin propagandatarkoituksiin "à la Rommel". Hänen suhteensa Hitleriin oli ristiriitainen. Sotilaallisen koskemattomuuden lisäksi hänen lojaalisuutensa Führeriä kohtaan oli niin vahva, etteivät hänen kollegansa uskaltaneet arvostella häntä Guderianin läsnä ollessa.
Heinz Guderian saavutti kenraalieverstin arvon ennen kuin amerikkalaiset joukot pidättivät hänet 10. toukokuuta 1945 ja pitivät häntä vangittuna vuoteen 1948 asti. Puola syytti häntä siitä, että hän yritti saada puolalaiset joukot antautumaan uhkaamalla ampua sotavankeja vuoden 1939 sotaretken aikana. Amerikkalaiset kieltäytyivät kuitenkin luovuttamasta Guderiania, eikä häntä syytetty sotarikoksista. Syitä saattoi olla monia. Länsimaisille historioitsijoille hän oli korvaamaton lähde sekä saksalaisten panssarijoukkojen että niiden tärkeimmän neuvostovihollisen valmisteluista ja operaatioista. Monilla heistä oli historiaa panssarivaunujen upseereina ja puolestapuhujina, ja Guderianin tapa korostaa heidän merkitystään oli todennäköisesti imarteleva. Tämä koski erityisesti Sir Basil Liddell Hartia, josta tuli yksi toisen maailmansodan tärkeimmistä historioitsijoista. Lopulta monilla saattoi myös olla vaikeuksia sovittaa yhteen Guderianin analyyttiset taidot ja ammattitaito sen tosiasian kanssa, että hän oli Hitlerin kuuliainen palvelija. Guderian julkaisi omat muistelmansa vuonna 1952 ja kuoli vuonna 1954.

ARTIKKELIN KIRJOITTAJA
Frode Lindgjerdet on suorittanut Candidatus Philologiæ -tutkinnon Norjan tiede- ja teknologiayliopistossa (NTNU) väitöskirjalla "The Cold War in Norwegian Textbooks". Hän on osallistunut useiden turvallisuuspolitiikkaa ja sotahistoriaa käsittelevien tietosanakirjojen laatimiseen ja kirjoittanut samoja aiheita käsitteleviä artikkeleita norjalaisiin aikakauslehtiin. Tällä hetkellä hän työskentelee NTNU:n tiedemuseossa.

Panther-panssarivaunu, Panzer V, Ranskassa kesällä 1944.
Kuva: Bundes Archiv/Arppe

PAPPvagnar
På 30-talet, medan Hitler fortfarande följde Versaillestraktatet, måste de tyska pansarstyrkorna träna med vanliga bilar som de byggde om till pansarvagnar av trä och papp.
Foto: Keystone / Getty Images

Illustration: Sigve Solberg

Profil: Kosacker i tysk tjänst

Kosacker i tysk tjÄnst
under andra vÄrldskriget

En av de största grupperna av sovjeter som gick i tysk tjänst var kosackerna. De var nationalister och ville skapa en självständig nation. Kosackerna har alltid räknats som goda krigare, något inte minst Napoleon fick uppleva under sitt katastrofala  anfall mot Ryssland 1812.

Kosackerna var traditionellt sett tsarens lojala lätta kavalleri. Många kosacker slogs på de vitas sida under det ryska inbördeskriget och de behandlades därför mycket dåligt av kommunisterna i den nya sovjetstaten. På grund av det närde många kosacker ett hat mot kommunismen. Deras hat och stridsskicklighet fångade snart tyskarnas uppmärksamhet efter anfallet mot Ryssland 1941. Till att börja med rekryterades mindre avdelningar på ”ad-hoc”-basis av lokala tyska ledare.
Allt eftersom ökade mängden och redan i augusti 1941 deserterade en hel avdelning under en donkosackmajor i Röda armén. Major Kononov var en veteran från vinterkriget, partimedlem från 1927 och hade fått ”Röda fanans ordern”. Kononov täckte Röda arméns reträtt med 436:e regementet från 155:e infanteridivisionen. Hela regementet deserterade dock till tyskarna. De lokala tyska ledarna gav honom tillåtelse att rekrytera ett regemente med kosacker. Kononov besökte flera fångläger och rekryterade soldater för att slåss mot Röda armén. Redan i september bestod avdelningen av 77 officerare och 1 799 soldater. Det här blev den första formella avdelningen med beteckningen ”Kosacken Abteilung 102”, som först ändrade namn till Ost Kosacken Abteilung 600 och senare till 5:e donkosackregementet. Hitler, som var negativ till en etablering av enheter med tidigare sovjeter, godkände rekryteringen först i april 1942. Flera kosacker rekryterades och de viktigaste enheterna blev Lehmann- och von Jungschulzregementena i armégrupp Süd samt Platov- och von Wolff-regementena i armégrupp Mitte.
I september 1942 la överstelöjtnant Helmuth von Pannwitz fram förslaget om att etablera en hel division. Han var en tysk kavalleriofficer som hade lett kosacker tillsammans med rumänska kavallerienheter. Han hade uppnått goda resultat och etablerat ett gott förhållande till kosackerna. Förslaget godkändes och von Pannwitz fick befälet, samtidigt som han befordrades till generallöjtnant. Den 1:a kosackdivisionen etablerades formellt den 4 augusti 1943. Flera kosackavdelningar, inklusive Kononov, Platov, von Jungschulz, Lehmann och von Wolffs regementen, anslöts till divisionen som fick sin utbildning i Polen. Divisionen organiserades i två brigader (1:a och 2:a brigaden). 1:a brigaden bestod av totalt tre regementen från Don, Kuban och Sibirien. 2:a brigaden bestod också av tre regementen från Kuban, Don och Terek. Varje regemente bestod av sex skvadroner. Dessutom var brigaderna utformade med en artilleriavdelning. Varje brigad hade också ”tunga” skvadroner med fyra 81 mm-granatkastare respektive fyra maskingevär. Divisionen hade även en pansarvärnsskvadron med fem  5,0 cm-kanoner. Tyska vapen och uniformer användes med erövrat ryskt material. Några kosacker föredrog sina traditionella uniformer från tsartiden. Divisionen bestod till största delen av tidigare sovjeter och språket som användes var ryska. Veterinärer, några specialister och stabspersonal var tyska. Varje regemente bestod av cirka 2 000 man, därav cirka 160 tyska. Andra mindre enheter fortsatte som självständiga stödenheter till de tyska styrkorna och till partisanstrider bakom fronten.
Divisionen skickades först till Frankrike för ockupationstjänst. Kosackerna ville dock slåss. De skickades därför i september 1943 till Kroatien för att strida mot Titos partisaner. Den tyska strategin var att använda tidigare sovjeter på andra ställen än östfronten. Divisionen var effektiv och man beslutade att etablera ännu en kosackdivision (2:a kosackdivisionen) mot slutet av 1943. De två divisionerna utformades tillsammans med andra avdelningar som XIV:e kosackkåren. Kosackerna fick med tiden äntligen möta sin huvudfiende Röda armén när ryska och bulgariska styrkor anföll in i Jugoslavien. Under 1944 inrättades flera infanteridivisioner som en del av den här kåren.
I slutet av 1944, medan en tredje division höll på att etableras, knöts kåren till SS med det formella namnet XV Kosaken-Kavallerie-Korps. Övergången till SS var bara av administrativt slag. Soldaterna behöll sina grader och uniformer. Kosackerna slogs i en desperat strid mot en allt mäktigare fiende, samtidigt som de drog sig västerut. Den 9 maj 1945 överlämnade 1:a kosackdivisionen sig till de brittiska styrkorna nära Liez i Österrike. Efter avtal mellan de allierade överlämnades alla ryssar i tyska uniformer till Röda armén. De flesta skickades till arbetsläger i Sibirien och alla ledarna avrättades. Von Pannwitz valde frivilligt att följa sina män och avrättades också han.
Även om de flesta kosacker var motståndare till den kommunistiska regimen valde många att vara lojala och slogs som en del av Röda armén. Enligt vissa källor var det cirka 250 000 kosacker som under krigets lopp valde annat och slogs på tysk sida.

"DE LOKALA TYSKA LEDARNA GAV KONONOV TILLÅTELSE ATT REKRYTERA ETT REGEMENTE MED KOSACKER. KONONOV BESÖKTE FLERA FÅNGLÄGER OCH REKRYTERADE SOLDATER FÖR ATT SLÅSS MOT RÖDA ARMÉN. REDAN I SEPTEMBER BESTOD AVDELNINGEN AV 77 OFFICERARE OCH 1 799 SOLDATER."

FÄLTTÅGET I NORDAFRIKA
Tyska Panzer III under det första anfallet mot el-Alamein. Rommels användning av pansar kom som en chock för britterna men allt eftersom lyckades britterna mobilisera sitt artilleri och stridsvagnar och slog tillbaka det tyska anfallet.
Målning: Howard Gerrard

Pansa rwar

Kuva Valdresista,
3. komppanian vaunu, torni numero "13".
Kuvalaina: Øyvind Leonsen

Panssarisodankäynti i NOrge

Per Erik Olsen JA Morten Kolbjørnsen

Norjassa

Kun Saksan hyökkäys Norjaan alkoi 9. huhtikuuta 1940, hyökkäysjoukot toivat mukanaan useita kevyitä panssarivaunukomppanioita. He kohtasivat vihollisia, joihin he eivät olleet valmistautuneet: vuoristoinen maasto ja huono sää. Heillä oli vastassaan myös paikallisesti tunnettu norjalainen jalkaväki. Tässä artikkelissa tarkastelemme heidän kokemuksiaan taistelusta Norjassa.

TAISTELUT ETELÄ-NORJASSA

Hønefoss-Hadeland
Vestopplandin jalkaväkirykmentti nro 6 mobilisoitiin Helgelandsmoenissa Hønefossin lähellä ja myöhemmin Ådalenissa ja Brandbussa. Lisäksi viisi komppaniaa mobilisoitiin Hvalsmoeniin. Alue, jota näiden joukkojen oli määrä puolustaa, oli laaja. Kun lännessä oli Vikersund, idässä Harestua ja pohjoisessa Fall, joukkojen oli oltava liikkuvia. Käsky oli viivyttää eteneviä saksalaisia sotilaita niin kauan kuin mahdollista. Joukot sijoitettiin Vikersundiin ja Sollihøgdaan, jotka olivat luonnollisimmat etenemisreitit. Norjalaiset joukot menivät myös Sandvikaan asti räjäyttämään siltoja.
Ensimmäiset yhteenotot tulivat Nypefossin sillalla Sandvikan pohjoispuolella. Se tapahtui 11. huhtikuuta illalla. Norjalaiset sotilaat vetäytyivät taistelun jälkeen Sollihøgdaan ja linnoittautuivat sinne. Kovien taistelujen jälkeen, joihin kuului myös saksalaisten Stuka-pommikoneiden käyttö, he vetäytyivät edelleen Vikiin Sundvolleniin. Vielä kiivaampien taistelujen jälkeen he vetäytyivät takaisin Norderhoviin - Hønefossin itäpuolelle.
Taistelujen jatkuessa norjalaiset joukot kokoontuivat Javnakeriin ja Haugsbygdiin. Sundvollenin alueen kaaduttua tie Hønefossiin oli nyt auki, ja kaupunki vallattiin 14. huhtikuuta ilman vastarintaa - kaupunki oli tyhjä sotilaista.
Tämän jälkeen, 22. huhtikuuta, saksalaiset saivat tukea panssarivaunuista. Joitakin Panzer I- ja II-tyypin kevyitä panssarivaunuja käytettiin norjalaisia puolustajia vastaan Haugsbygdissä. Taistelut Haugsbygdissä saavuttivat huippunsa 16. huhtikuuta. Norjalaiset vastustivat saksalaisia ankarasti, mutta vetäytyivät ja jättivät saksalaiset taakseen. Saksalaisten panssarivaunut olivat liian vahvoja.
Saksalaiset joukot hajaantuivat. Toinen osa lähti Hallingdaleniin ja toinen Valdresiin. Tavoitteena oli Sognefjord Luoteis-Norjassa.
Hallingdal
Huhtikuun 11. päivänä saksalaiset halusivat lähettää sotilaita Bergenin rautatietä pitkin Länsi-Norjassa olevien joukkojen avuksi. Oslon rautatiepiiristä lähetettiin Länsi-Norjan ylipäällikölle tiedustelu, jossa kysyttiin, voisivatko he saada luvan tehdä näin. Ylipäällikkö vastasi lähettämällä Hallingdaliin purkujoukkoja ja ylimääräisiä konekiväärijoukkoja. Norjalaiset joukot kapteeni Haugen johdolla asettuivat asemiin Gulsvikiin. Gulsvikissa on Hallingdal-joen ylittävä silta.
Suunnitelmana oli pysäyttää saksalaiset tälle sillalle. He räjäyttivät rautatien ja sillat eteläisessä Hallingdalissa. Ensimmäinen kontakti saksalaisten ja norjalaisten välillä tapahtui 18. huhtikuuta, kun pieni saksalainen tiedustelujoukko kohtasi Haugen miehet. He vetäytyivät nopeasti Hønefossiin. Asemat olivat vahvat, ja norjalaiset sotilaat, noin 100 miestä, olivat hyvin valmistautuneita. Huhtikuun 25. päivänä jalkaväki, tykistö, panssarivaunut ja ilmaiskut puhkesivat. Norjalaiset tyrmäsivät yhden panssarivaunun, mutta päivän mittaan hyökkäykset kiihtyivät niin, että norjalaisjoukkojen tilanne muuttui täysin toivottomaksi. Lisäksi asemien sivustalla olevassa metsässä oli suuri tulipalo, ja Hauge päätti vetäytyä Flåan. Seuraavan päivän varhain aamulla saksalaiset olivat jo uusien asemien edessä. Taisteluja käytiin lisää, ja norjalaiset vetäytyivät Lioddeniin. Sunnuntaina 28. huhtikuuta Hauge päätti laskea aseensa 72 tuntia kestäneiden jatkuvien taistelujen jälkeen saksalaisia vastaan. Siihen mennessä oli tullut tieto, että Valdresin joukot olivat antautuneet. Taisteluissa kuoli kolme norjalaista sotilasta ja 18 haavoittui. Vastarinta oli ollut niin massiivista, että saksalaiset luulivat, että heillä oli vastassaan yli 1 000 miehen joukko, mutta todellisuudessa heitä oli tuskin sata.

Saksalaiset jalkaväkimiehet suojautuvat Panzer I:n taakse taisteluissa Klækkenin hotellin luona Hønefossissa.  Kuvitus: Andreas Hauge

Pz Kpfw II Ausf. c Valdresissa huhtikuun 1940 lopussa. Vaunu 3. komppanian 2. joukkueesta. Huomaa divisioonan merkki palkkiristissä (V ympyrässä, divisioonan komentajan, everstiluutnantti Ernst Volckheimin, ensimmäisen maailmansodan veteraanin ja modernin panssarisodankäynnin uranuurtajan mukaan). Mielenkiintoista on myös, että konepeltiin on kiinnitetty norjalainen saha ja konepellin kansiin on maalattu valkoinen suorakulmio ilmatunnistusta varten. Yhteen tornin katon takaosassa olevaan nostokoukkuun on kiinnitetty riippulukko, jolla tornin luukku voitiin lukita ulkopuolelta vaunun ollessa paikallaan Kuvan luotto: Øyvind Leonsen

"SAKSALAISET KOHTASIVAT NIIN VOIMAKASTA VASTARINTAA, ETTÄ 20. HUHTIKUUTA HE PÄÄTTIVÄT VETÄYTYÄ LAAKSOSTA JA PALATA HØNEFOSSIIN."

Valdresin taistelut
Kun taistelut Hønefossissa ja Haugsbygdissä olivat päättyneet, saksalaiset joukot jakautuivat useisiin ryhmiin. Kuten edellä mainittiin, yksi ryhmä nousi Hallingdalenin kautta, yksi ryhmä Ådalenin kautta (Gruppe Daubert) ja yksi ryhmä Randsfjordenia pitkin (Gruppe Adlhoch). Norjan Haugsbygdistä lähteneet joukot siirtyivät Ådalenissa pohjoiseen yhdessä alueella mobilisoitujen sotilaiden kanssa. Ne asettuivat asemiin Henissä. Täällä saksalainen tiedustelujoukko joutui väijytykseen 15. huhtikuuta. Norjalaiset taistelivat hyvin vastaan, ja useimmat saksalaiset saivat surmansa.
Bagnissa saksalaiset lähettivät kaksi panssarivaunua. Laakson läpi kulkevan tien varrella olevat puukaiteet ja muut esteet olivat viivyttäneet niitä huomattavasti. Huhtikuun 18. päivänä ne olivat Bagnissa. Voimasuhde oli 500 norjalaista vastaan 1 500 saksalaista tykistöineen ja panssarivaunuineen. Samana päivänä saksalaiset hyökkäsivät laakson läpi. He kohtasivat voimakasta vastarintaa, ja norjalaisjoukot aloittivat vastahyökkäyksen, joka osoittautui saksalaisten kannalta ratkaisevaksi. Saksalaiset uskoivat, että norjalaiset joukot olivat saartamassa heitä, ja vetäytyivät Bagnin alueelta. Saksalaiset yrittivät ottaa Bagnin takaisin haltuunsa vahvistettuna vielä useammilla sotilailla. Huhtikuun 19. ja 20. päivänä saksalaiset yrittivät kiertää toisen sivustan, mikä johti taisteluihin Gråbeinshøletin ja Bagnåsenin ympärillä. Saksalaiset vetäytyivät ja kokoontuivat Bagnsbergatnin tilalle ja Gubberudiin. Myöhemmin norjalaiset sotilaat hyökkäsivät heidän kimppuunsa ja tyrmäsivät heidät. Saksalaiset kohtasivat niin voimakasta vastarintaa, että 20. huhtikuuta he päättivät vetäytyä laaksosta ja palata Hønefossin suuntaan. Saksalaiset olivat menettäneet paljon miehiä, panssarivaunun ja paljon varusteita.
Huhtikuun 22. päivänä saksalaiset palasivat laaksoon. He hyökkäsivät norjalaisten asemiin neljä kilometriä Bagnista etelään lentokoneiden, tykistön ja panssarivaunujen tukemina. Tämä ei kuitenkaan auttanut, sillä norjalaiset joukot pysyivät asemissaan. Saksalaisjoukot olivat menestyneet paremmin Randsfjordia pitkin ja olivat pian Dokkassa. Sieltä ne pystyivät ylittämään Bagnin selustaan ja uhkaamaan koko Norjan joukkoja. Tykistön tukemana saksalaiset etenivät kohti Høljerasta. Norjan joukot pitivät pintansa ja yrittivät vastahyökkäystä, mutta epäonnistuivat, koska saksalaiset olivat alakynnessä. Saksalaiset hyökkäsivät uudelleen, ja norjalaiset joukot asettuivat asemiin Tonsåsenissa. Harjun ympärillä ja Breidablikkissa käytiin raskaita taisteluita, joissa saksalaiset kärsivät pahasti. He menettivät taisteluissa kokonaisen komppanian ja kaksi panssarivaunua. Taistelut alueella olivat kiivaita, mutta saksalaiset eivät luovuttaneet. Tilanne huononi norjalaisten joukkojen kannalta Valdresin alueella, kun Hallingdal kaatui. Joukot vetäytyivät Aurdaliin ja jatkoivat taisteluita siellä. He joutuivat jatkamaan vetäytymistä edelleen laakson läpi, ja lopulta yksiköt kotiutettiin ja lähetettiin kotiin 1. toukokuuta. 46 norjalaista menetti henkensä taisteluissa ja 240 haavoittui. Saksalaiset menettivät yli komppanian, 157 miestä ja 360 haavoittunutta.
Taistelut Østerdalenissa
Saksan jalkaväkidivisioona 196 siirtyi 14. huhtikuuta Østfoldin raivaamisen jälkeen Lillestrømistä koilliseen. 2 000 miehen vahvuinen joukko eteni Vormsundin ja Skarnesin yli Glommajoen pohjoisrannalla. Saksalaiset kohtasivat vastarintaa sekä Skarnesissa että Sanderissa ennen kuin he pääsivät Kongsvingeriin ja linnoitukseen. Norjalaisten sotilaiden lisäksi jotkut ruotsalaiset, suomalaiset ja muutamat virolaiset tulivat auttamaan saksalaisia vastaan taistelemisessa, ja heistä tuli osa Norjan joukkoja. Taistelut raivosivat Kongsvingerin linnoituksen ympärillä koko päivän, ennen kuin saksalaiset olivat liian vahvoja. Norjalaiset joukot vetäytyivät ja katosivat pohjoiseen Østerdalenin laakson yli seuraten muita norjalaisia joukkoja, jotka olivat vetäytyneet aiemmin. Tie Østerdaleniin oli nyt auki.
Samana päivänä saksalaiset jatkoivat etenemistään Østerdalenin läpi. Jo Roverudissa käytiin koko kampanjan kiivaimpia taisteluita. Taistelu jatkui tunnin ajan, ja 13 norjalaista ja tuntematon määrä saksalaisia kaatui.
Norjalaiset vetäytyivät ja asettuivat uusiin asemiin Gruen luona. Lyhyen taistelun jälkeen he vetäytyivät Sørmaan ja Elverumiin. Myös Hamar kaatui saksalaisille joukoille, jotka seurasivat Gudbrandsdalenia ylöspäin. Tämä vaikeutti Hiortin ryhmän tilannetta Østerdalenissa. He joutuivat luopumaan Elverumista 19. huhtikuuta ja vetäytymään Åstaan uusiin asemiin siellä.
Rena joutui 19. huhtikuuta myös ilmapommitusten kohteeksi. Pikkukaupunki oli täynnä sotilaita ja kalustoa, ja joukkojen oli vetäydyttävä pohjoiseen siviiliväestön säästämiseksi. Norjalaisjoukot saivat käskyn suorittaa pidättäytymisoperaatioita ja

Saksalainen Panzer I etenee hitaasti eteenpäin jalkaväen tukemana Hallingdalenissa. Kuva: FMU

3. komppanian vaunuja etenemässä Ringerikessä tai Valdresissa huhtikuussa 1940.  Kuvalaina: Øyvind Leonsen

niin he tekivät. He taistelivat, saivat saksalaiset pysähtymään ja perääntymään ja vetäytyivät sitten itse uusiin asemiin. Hovdenissa, Krokenissa ja Lønsrustenissa käytiin kiivaita taisteluita. Lønsrustenissa norjalaiset taistelivat kahta saksalaista panssarivaunua vastaan vanhalla tykillä. Taistelu Etelä-Norjasta keskeytettiin 30. huhtikuuta, mutta taistelut jatkuivat eri puolilla Østerdalenia 2. toukokuuta asti, jolloin saksalaiset joutuivat antautumaan hyökätessään norjalaisten asemiin Grøndalenissa. Monet norjalaisista sotilaista ylittivät sen jälkeen rajan Ruotsiin ja heidät internoitiin. Itse asiassa taisteluita käytiin hajanaisesti aina 10. toukokuuta asti.
Taistelut Gudbrandsdalenissa
Kun Nittedalin asemat oli hylätty, norjalaiset sotilaat asettuivat asemiin Bønsin asemalle ja Minnesundiin. He myös räjäyttivät Minnesundin sillan, Vormsundin sillan ja Svanfosin sillan pysäyttääkseen saksalaiset. Huhtikuun 11. päivänä saapui uutinen, että saksalaisia sotilaita oli kuljetettu junalla Dalin asemalle. Ensimmäiset taistelut käytiin Bønissä. Pieni joukko norjalaisia sotilaita sinnitteli muutaman tunnin ajan ennen vetäytymistään. Saksalaisten eteneminen kohti Minnesundia alkoi 13. huhtikuuta. Heidän piti nyt edetä Mjøsan molemmin puolin. Saksan joukkoja johti kenraalimajuri Richard Pellengahr, tarmokas tykistöupseeri. Seuraavina päivinä käytiin taisteluita Morskogenissa, Strandløkassa, Tangenissa, Stangessa, Furnesissa ja Brumunddalissa. Kaava oli sama: saksalaiset menivät eteenpäin, heidät heitettiin takaisin, he asettivat tykistön ja yrittivät ohittaa aseman. Tämän jälkeen norjalaiset vetäytyivät ja siirtyivät pohjoiseen uusiin asemiin.
Muutaman päivän kuluttua norjalaiset sotilaat oli työnnetty takaisin Lundehøgdaan Mjøsan itäpuolella ja Biriin ja Nyhusiin länsipuolella. Heidän oli nyt määrä saada vahvistuksia liittoutuneilta, sillä samaan aikaan Dombåsissa ja Dovren lähistöllä oli meneillään tapahtumia.
Kun saksalainen kenraali von Falkenhorst saapui Osloon 11. huhtikuuta, hän pani liikkeelle useita toimia sillanpääasemien turvaamiseksi ja yhteyksien luomiseksi miehitettyjen kaupunkien välille. Yksi tärkeimmistä solmukohdista Norjassa oli Dombås. Saksalaiset tiesivät, että britit voisivat laskeutua Åndalsnesiin ja siten uhata Trondheimia etelästä ja tulla norjalaisten avuksi Gudbrandsdaleniin. Sen vuoksi määrättiin, että Dombåsin valtaamista varten lennätetään komppania laskuvarjojääkäreitä.
Sää oli huono eikä suosinut tällaista operaatiota. Lisäksi tämä oli historian toinen kerta, kun jotakin vastaavaa tapahtuisi. 15 Junkers Ju 52 -konetta lähti Fornebusta sunnuntaina 14. huhtikuuta iltapäivällä. Koneessa oli Fallschirmjäger-rykmentti 1:n 1. pataljoonan 1. komppania, jossa oli noin 100 miestä yliluutnantti Herbert Schmidtin komennossa. Kun kone saapui Dombåsin ylle, 11. jalkaväkirykmentin 2. pataljoonan norjalaiset sotilaat avasivat tulen. He tulittivat sekä konekivääreillä että kivääreillä. Ensimmäiseen koneeseen osui ja se syöksyi maahan vain 500 metrin päässä rautatieasemalta, ja siitä hyppäsi ulos 12 sotilasta, jotka otettiin välittömästi vangiksi.

Norjalaiset jalkaväkimiehet tulittavat saksalaisia panssarivaunuja konekivääreillä Smedenissä. Kuvitus: Andreas Hauge

Monet sunnuntairetkellä olleet uteliaat ja uteliaat norjalaiset seisoivat ja katselivat. Saksalaiset laskuvarjojoukot olivat levittäytyneet hyvin laajalle alueelle. Monet heistä kuolivat, kun heidän koneensa ammuttiin alas, ja monet jäivät vangiksi laskeuduttuaan. Herbert Schmidtin ryhmä laskeutui kahdeksan kilometriä Dombåsin eteläpuolelle. Hän sai koottua kaikki 63 miestään. Hänelle kävi nopeasti selväksi, ettei hän pystyisi valtaamaan Dombåsia tällä joukolla.
Norjalaiset sotilaat Hamarista lähetettiin pohjoiseen saksalaisia vastaan ja sotilaat Dombåsista lähetettiin etelään. Saksalaiset tukkivat jonkin aikaa Hagevoldenin ja Utkleivin välisen laakson, mutta vähitellen he joutuivat niin suureen paineeseen, että he kokoontuivat Lindsen tilalle ja linnoittautuivat sinne odottamaan vahvistuksia. Schmidt uskoi tuolloin, että saksalaisten eteneminen Gudbrandsdalenissa eteni nopeammin kuin se todellisuudessa oli. Norjalaiset saivat sekä kranaatinheittimiä että tykin. He tulittivat saksalaisia useita päiviä, ja useita kuoli ja haavoittui. Saksalaiset antautuivat lopulta 19. huhtikuuta. Schmidt haavoittui vakavasti, mutta selvisi hengissä. Saksalaiset menettivät 15 sotilasta ja 34 haavoittui taisteluissa ja lento-onnettomuuksissa. Kaikkiaan menetettiin seitsemän Junkers Ju 52 -konetta.
Välikohtaus Dovressa olisi voinut olla riittävän vakava. Ensinnäkin saksalaiset sotilaat saartoivat koko laakson lähes viideksi päiväksi. Lisäksi alueella olivat sekä hallitus että kuningas ja kruununprinssi. Hallitus oli kulkenut Dombåsin läpi muutamaa tuntia aiemmin, ja kuningas ja kruununprinssi olivat Otassa.
Osana Trondheimin valtaamiseen tähtäävää brittitoimintaa - operaatio Vasara - joukot oli määrä laskeutua Namsosiin - Mauriceforce - ja Åndalsnesiin - Sicklesforce. Sicklesforcea johti erittäin tarmokas prikaatikenraali Morgan, joka komensi brittiläistä 148. prikaatia. Ensimmäinen maihinnousu Åndalsnesiin tapahtui 17. huhtikuuta. Morganin käskynä oli vallata Dombås, vahvistaa asema ja siirtyä sitten kohti Trondheimia. Hänellä oli määräys, että hänen joukkonsa pysyisivät brittiläisen komennon alaisina, mutta että hän tekisi yhteistyötä norjalaisten kanssa.
Åndalsnesissa maihin nousseet joukot olivat sekalainen kokoelma sotilaita, joilla ei ollut juurikaan taistelukokemusta. Lisäksi tarvikkeiden lastaaminen ja purkaminen laivoihin, maihinnousu ja vastatilaukset aiheuttivat sen, että prikaatin varusteista suhteellisen vähän oli kulkenut Norjaan. Näin he jäivät ilman kaikkea raskasta kalustoa, ilmatorjuntatykkejä, ajoneuvoja ja

"DOVREN VÄLIKOHTAUS OLISI VOINUT OLLA TARPEEKSI VAKAVA. ENSINNÄKIN SAKSALAISET SOTILAAT SAARTOIVAT KOKO LAAKSON LÄHES VIIDEKSI PÄIVÄKSI. LISÄKSI SEKÄ HALLITUS ETTÄ KUNINGAS JA KRUUNUNPRINSSI OLIVAT ALUEELLA."

Kuva Østerdalenista, 1. komppania. Panssariauto pakottaa norjalaisen "baumsperren" matkalla pohjoiseen kohti Kvikne/Ulsbergia.  Kuvan luotto: Øyvind Leonsen

ja niin edelleen. Yleisesti ottaen heillä oli vain kevyitä panssarintorjuntatykkejä, konekiväärejä ja kivääreitä.
Morgan tapasi Dombåsissa brittiläisen Suomen sotilasattasean, everstiluutnantti King-Salterin, ja ranskalaisen Norjan sotilasattasean, Bertrand Vignen, ja hänelle kerrottiin tilanteesta. Molemmat uskoivat, että eteläisen Gudbrandsdalenin laakson rintama saattoi romahtaa milloin tahansa. Morganin tehtävä Trondheimin valtaamiseksi olisi toivoton, jos saksalaiset työntyisivät laaksoa ylöspäin ja hänen selustaansa. Siksi hänen oli varmistettava eteläinen rintama ennen kuin hän voisi siirtyä Trondheimiin. Hän meni tapaamaan kenraali Rugea tämän päämajaan Øyeriin 19. huhtikuuta. Ruge lupasi ottaa britit komentoonsa ja että he noudattaisivat hänen ohjeitaan ja käskyjään. Morgan suostui, vaikka hänen käskynsä olivat erilaiset. Huhtikuun 20. päivänä ensimmäiset brittiläiset jalkaväkimiehet saapuivat junalla Lillehammeriin, ja Ruge tarkasti heidät rautatieasemalla.
Hän ei ollut kovin tyytyväinen näkemäänsä, mutta kyseessä oli hänelle annettu vahvistus, ja sitä oli käytettävä. Kenelläkään brittisotilaista tai -upseereista ei ollut paikallistuntemusta, ja heiltä puuttuivat hyvät kartat alueesta. Ruge ajatteli, että parasta olisi jakaa brittiyksiköt ja jakaa ne norjalaisten kesken. Tämä vahvistaisi myös norjalaisten yksiköiden moraalia. Huhtikuun 20. päivänä kaksi brittikomppaniaa sijoitettiin asemiin Nykirkessä Mjøsan länsipuolella. Niiden oli määrä suojata Gruppe Dahlin oikeaa puolta. Heti asemiin asettumisensa jälkeen niiden oli siirryttävä Biriin, koska taistelut siellä olivat kiihtymässä ja norjalaiset sotilaat tarvitsivat vahvistuksia. Kaksi muuta brittikomppaniaa sijoitettiin Mjøsan itäpuolelle, Lundehøgdassa olevan Torkhildsenin pataljoonan taakse. Nämä kaksi komppaniaa eivät pysyneet reservissä kauaa, sillä jo seuraavana aamuna ne lähetettiin eteenpäin vahvistamaan norjalaisia joukkoja. Norjalaiset ja brittiläiset joukot olivat nyt asemissa Åsmarkasta idässä Nykirkeen lännessä, ja niitä erotti toisistaan vain Mjøsan eteläpää. Vahvimmat asemat olivat Lundehøgdassa. Englantilaiset alkoivat tulittaa hyökkääviä saksalaisia kranaatinheittimillä. Saksalaiset vastasivat raskaalla tykistötulella ja neutraloivat englantilaisten kranaatinheittimet. Tämä pieni tulitaistelu Lundehøgdassa tuona huhtikuisena päivänä oli ensimmäinen kerta toisen maailmansodan aikana, kun saksalaiset ja brittiläiset sotilaat olivat taistelleet toisiaan vastaan maastossa.
Saksalaiset olivat painostaneet norjalaisia jo useita päiviä, kun britit saapuivat. Alkuperäisestä 575 miehen joukosta oli jäljellä enää 216 miestä. Väsyneet norjalaiset sotilaat eivät kestäneet pitkään, ja heidän oli vetäydyttävä englantilaisten asemien läpi. Englantilaiset onnistuivat pitämään saksalaiset loitolla Åsmarkan asemissa iltaan asti.
Myös länsipuolella asemat murtuivat ja siellä olevat joukot joutuivat vetäytymään. Sekä englantilaiset että norjalaiset joukot määrättiin takaisin Lillehammerin pohjoispuolelle, ja ne asettuivat asemiin Balbergkampeniin Fåbergin eteläpuolelle. Aamulla 22. huhtikuuta viimeiset brittijoukot siirtyivät takaisin Lillehammerin läpi ja löysivät uudet asemat tien molemmin puolin ja Balbergkampenin edustalla. Brittien asemat olivat haavoittuvia, koska niillä ei ollut miehiä, jotka olisivat voineet suojata vasenta sivustaan Balbergin kukkulalle asti. Samana päivänä saksalaiset lähtivät liikkeelle täydellä voimalla. Sekä lentokoneita että tykistöä käytettiin. Alkuiltaan mennessä saksalaiset olivat ohittaneet brittien asemat ja pommittivat niitä kukkuloilta. Brittien oli vetäydyttävä nopeasti, ja monet heistä joutuivat karkuun ja vangiksi.
Myös Mjøsan ja Lågenin länsipuolella sijaitseva Gruppe Dahl vetäytyi. Huhtikuun 23. päivänä päätettiin, että ne vetäytyisivät Tretteniin ja liittyisivät itäpuolella oleviin joukkoihin. Tätä varten Lågenin silta oli pidettävä ehjänä. Brittiläiset ja norjalaiset joukot sijoitettiin Rindheimiin, muutaman kilometrin päässä Trettenistä etelään, Vardekampin alapuolelle. Silloin laaksosta vyöryi ylös kolme saksalaista panssarivaunua, tosin kevyitä panssarivaunuja, mutta brittiläiset panssarintorjuntatykit eivät tehonneet teräkseen. Niinpä panssarivaunut murtautuivat nopeasti asemien läpi saksalaisten jalkaväen ollessa lähellä perässään. Briteillä oli kova taistelu ylivoimaista saksalaisjoukkoa vastaan, ja raskaita taisteluita käytiin pitkälle iltaan. Tappiot olivat molemmilla puolilla suuret.

Panzer I taistelee tiensä läpi kivimuurin.  Kuva: Taistelu Norjasta

3. komppanian Kleiner Panzerbefehlswagen, kuvattu Ringerikessä, Hønefoss-Haugin alueella, luultavasti Klækkenin hotellin taistelujen aikana huhtikuun 1940 puolivälissä.  Kuvan luotto: Øyvind Leonsen

Lopulta osa briteistä pystyi murtautumaan asemistaan ja vetäytymään pohjoiseen.
Norjalaiset insinöörit, joiden oli määrä räjäyttää Trettenin silta, joutuivat paniikkiin brittien vetäytyessä, ja silta säilyi ehjänä, kun saksalaiset valtasivat sen. Trettenin taistelun aloittaneista 700 brittiläisestä oli jäljellä enää 300. Loput olivat kaatuneet tai joutuneet vangeiksi. Monet norjalaisista olivat päässeet pohjoiseen ja olivat nyt mukana pidättelevässä taistelussa.
Länsipuolella oli vielä Gruppe Dahl Gausdalissa. He eivät olleet ylittäneet siltaa Trettenin kohdalla ja jäivät siksi länsipuolelle. Siellä se kuitenkin pidätti tärkeitä saksalaisosastoja ja auttoi siten parantamaan Gudbrandsdalenissa taistelevien joukkojen tilannetta.
Perääntyessään kohti Kvamia norjalaiset loivat saksalaisille monia esteitä ja vaikeuksia. Saksalaiset joutuivat taistelemaan jokaisesta metristä pohjoiseen päin. Panssarivaunujensa avulla he etenivät hitaasti mutta varmasti, jatkuvien taistelujen ja nopeiden vetäytymisten vallitessa. Saksalaiset käyttivät panssarivaunuja, lentokoneita ja tykistöä koko matkan pohjoiseen. Saksalaisilla oli nyt yli 7000 miestä ja 8 panssarivaunua. Useat panssarivaunuista olivat Neubaufahrzeug IV -tyyppiä, joka oli paljon raskaampaa tyyppiä kuin kevyet panssarivaunut, jotka muuten osallistuivat kampanjaan. Tämä panssarivaunu oli itse asiassa kokeilupanssarivaunu, mutta sitä käytettiin Norjassa, koska muita raskaita panssarivaunuja käytettäisiin pian läntisessä kampanjassa Ranskaa, Belgiaa ja Alankomaita vastaan.
Vähitellen Kvamiin alkoi kerääntyä huomattava joukko norjalaisia ja brittiläisiä sotilaita. Asemia laajennettiin ja varmistettiin. Tällöin Luftwaffe alkoi kohdata vastarintaa myös ilmassa. Englantilainen hävittäjälaivue nro 263, jota johti J.W. Donaldson laskeutui Lesjaskogsvannetiin 23. huhtikuuta. Järvi on noin 10 kilometriä pitkä ja jää oli vielä melko paksua. Paikalliset joukot raivasivat 750 metrin kiitoradan. 18 Gloster Gladiator -tyyppistä konetta oli tarkoitus sijoittaa tälle järvelle. Koneiden oli määrä lähteä tehtävään varhain 24. päivän aamuna. Ongelmia ilmeni heti. Yön aikana lentokoneiden pyörät olivat jäätyneet kiinni jäähän. Myös moottorien öljy oli jäätynyt, eikä brittiläisiä käynnistysakkuja ollut kalibroitu tällaisiin talviolosuhteisiin. Tarvittiin huomattavaa norjalaista apua, jotta kaksi ensimmäistä konetta saatiin ilmaan. Kello viiteen aamulla ne olivat ilmassa ja kohtasivat saksalaisia Heinkel 115 -pommikoneita. Yksi saksalaiskoneista ammuttiin alas. Myöhemmin aamulla saksalaiset alkoivat pommittaa järveä. Päivän aikana ilmaan nousi lisää koneita, ja Lesjaskogsvannetista lennettiin jopa 40 tehtävää. Kaksi saksalaiskonetta ammuttiin alas ja 37 vaurioitui. Huhtikuun 26. päivänä loput viisi konetta komennettiin Setnesmoeniin Åndalsnesin lähelle. Tällä harjoitusalueella oli tilaa pienille hävittäjäkoneille. Sinä päivänä lennettiin muutama tehtävä, mutta RAF:n osallistuminen Etelä-Norjan kampanjaan päättyi tähän.
Kvamissa se katkesi puoli kahdentoista aikaan aamulla 25. huhtikuuta. Britit olivat linnoittautuneet asemiin Kvamin ulkopuolella ja Viksøyn saarella Lågenin keskiosassa. Täältä he suojasivat Kvamiin johtavaa tietä

"SAKSALAISET JOUTUIVAT TAISTELEMAAN JOKAISESTA METRISTÄ POHJOISEEN". PANSSARIVAUNUJENSA HYVÄLLÄ AVUSTUKSELLA HE ETENIVÄT HITAASTI MUTTA VARMASTI, TAISTELLEN USEIN JA VETÄYTYEN NOPEASTI. SAKSALAISET KÄYTTIVÄT TANKKEJA, LENTOKONEITA JA TYKISTÖÄ KOKO MATKAN POHJOISEEN."

Saksalaiset jalkaväkimiehet suojautuvat Panzer I:n taakse Hallingdalenissa.  Kuva: FMU

hyvin. Ne oli nyt varustettu viidellä panssarintorjuntatykillä, joiden kaliiperi oli hieman suurempi. Päivän aikana käytiin kiivaita taisteluita. Saksalaiset etenivät, ja britit vastasivat kivääri- ja tykkitulella. Useita saksalaisia panssarivaunuja tyrmättiin, ja saksalaiset joutuivat käyttämään kaikkea tykistöään työntäessään brittisotilaita takaisin. He taistelivat koko päivän. Saksalaiset yrittivät jälleen kerran ohittaa asemat kukkuloilla onnistumatta siinä kovinkaan hyvin. Saksalaiset saivat kuitenkin tykistönsä avulla metri metriltä etenemään. Taistelun ensimmäisenä päivänä britit olivat menettäneet 89 miestä ja saksalaiset neljä miestä. Seuraava päivä alkoi raskaalla tykistöhyökkäyksellä brittien asemiin. Samaan aikaan saksalaiset yrittivät ohittaa asemat itäpuolella, ja tilanne kävi brittien kannalta yhä toivottomammaksi. Päivän aikana saksalaiset onnistuivat taistelemaan ja murtamaan asemia useissa paikoissa. Kaksi panssarivaunua pääsi Kvamiin asti, ennen kuin brittitykit neutralisoivat ne. Myöhään illalla brittijoukot määrättiin vetäytymään kello yhdeltätoista. Tämä osoittautui liian myöhäiseksi, sillä saksalaiset olivat edenneet liian pitkälle. Sen vuoksi britit vetäytyivät nopeasti ja onnistuivat jälleen kerran välttämään Pellengahrin sotilaiden hävittämisen.
Huhtikuun 26. päivän aamuna kenraali Ruge tapasi Trondheimin eteläpuolella olevien brittijoukkojen komentajan, kenraalimajuri P.G.T. Pagetin. Alueen norjalaiset joukot olivat nyt suurelta osin uupuneita eivätkä pystyneet tarjoamaan juuri lainkaan vastarintaa eteneville saksalaisille. Ainoat sotilaat, jotka pystyivät taistelemaan alueella, olivat britit. Ruge päätti siksi, että muutamat jäljellä olevat norjalaiset yksiköt oli asetettava brittiläisen komennon alaisuuteen. Kaikki oli nyt briteistä kiinni.
Gausdalissa sijaitseva Gruppe Dahl taisteli epätoivoisesti ylivoimaisia saksalaisjoukkoja vastaan. Viimeinen toivo niiden yhdistämisestä brittiläisiin ja norjalaisiin joukkoihin Kjøremissä, kaksi kilometriä Kvamista länteen, oli, että ne pystyisivät vastustamaan saksalaisia mahdollisimman pitkään. Tähän mennessä Østerdalenissa sijaitseva Gruppe Fischer oli vallannut Tynsetin ja saattoi nyt muodostaa uhan liittoutuneiden joukoille Dombåsissa ja etelään päin. Brittisotilaat asettuivat asemiin Kjøremiin. Huhtikuun 27. päivän aamuna saksalaiset hyökkäsivät asemiin hurjalla voimalla. Saksalaiset joutuivat taistelemaan

Neubau-Panzerkampfwagen IV (NbFz) kuvattuna sen edetessä Mjøsan pohjoispuolella huhtikuussa 1940. Kuva on otettu noin 20. huhtikuuta 1940.

Pz. Kpfw II Ausf. C Ringerikessä huhtikuun 1940 puolivälissä. Vaunu 3. komppaniasta, 2. joukkue.  Kuvan luotto: Øyvind Leonsen

Tuhoutuneita saksalaisia panssarivaunuja Norjan taistelujen jälkeen vuonna 1940. Kuva: FMU

brittiläisten asemien läpi, ja jonkin aikaa näytti siltä, etteivät ne pystyisi kestämään rintamahyökkäyksiä tai sivustahyökkäyksiä. Lopulta panssarivaunut ja tykistö kuitenkin ratkaisivat tilanteen, kuten aiemmissakin taisteluissa. Rankka metsätuli pakotti brittiasemat vetäytymään, ja saksalaiset pääsivät nopeasti läpi. Britit eivät pystyneet valtaamaan asemiaan takaisin. Linja oli murtunut ja saksalaiset painoivat eteenpäin. Kun britit vetäytyivät, heidät yllätti saksalaiset konekiväärijoukot, jotka olivat liikkuneet vasemman sivustan ympäri. Ne tekivät suurta vahinkoa brittien riveille, ja kaoottisen vetäytymisen jälkeen jäljellä oli enää puolet joukoista. Britit menettivät Kjøremissä lähes 300 miestä.
Seuraava asema oli Otta, runsaan kilometrin päässä Kjøremistä pohjoiseen. Otan asemat olivat hyvät. Sotilaat olivat kaivautuneet hyvin, kun saksalaiset aloittivat tykistöhyökkäyksen aamulla. Suhteellisen pitkän pommituksen jälkeen, johon kuului myös lentokoneiden pommituksia asemiin, suurin osa puolustajista oli turvassa. Sitten saksalaiset jalkaväki ja panssarivaunut hyökkäsivät. Yksittäinen panssarintorjuntatykki tyrmäsi kolme panssarivaunua matkalla Ottaan. Lisäksi brittisotilas panssarintorjuntatykin kanssa tyrmäsi yhden panssarivaunun jättäen sen pystyyn ja tukkien tien kohteeseen. Myöhään illalla annettiin käsky vetäytyä. Yksi divisioonista, Armitagen komppania, ei saanut käskyä ja tajusi vasta hyvin myöhään, että sen oli peräännyttävä. Tämä helpotti muiden vetäytymistä huomattavasti. Kun saksalaiset oli lyöty takaisin voimakkaalla hyökkäyksellä, he käyttivät jonkin aikaa ryhmittymiseen. Armitagen komppania käytti tämän ajan hyödykseen.
Huhtikuun 28. päivänä kaikki oli ohi, ei vain Otta, vaan koko Etelä-Norjan järjestäytynyt vastarinta. Edellisenä päivänä Paget oli saanut Englannista sähkeen, jonka mukaan Etelä-Norja oli evakuoitava. Käsky oli vetäytyä Åndalsnesiin ja evakuoida se merivoimien aluksilla 30. huhtikuuta. Rugelle tämä oli suuri tappio. Hallitus oli kuunnellut Rugea siitä, että hän suorittaisi pitooperaation, kunnes liittoutuneet tulisivat apuun. Nyt kaikki oli menetetty. Tämä oli poliittinen, ei sotilaallinen päätös. Pettymyksestä huolimatta Ruge lupasi auttaa brittejä evakuoinnissa. Brittijoukot siirtyivät nopeasti alas kohti Åndalsnesia, jonne brittilaivat saapuivat 30. huhtikuuta yöllä.
Norjalaiset pitivät saksalaiset loitolla. Kultareservi, hallitus, kuningas ja kruununprinssi oli jo edellisenä päivänä evakuoitu Moldesta brittiristeilijä HMS Glasgow'lla, ja nyt jäljelle jäivät vain brittisotilaat. Suurin osa briteistä saatiin kyytiin raskaiden pommitusten alla. Myös kenraali Otto Ruge evakuoitiin Tromssaan. 1 869 brittisotilasta menetti henkensä Norjan taisteluissa. Heistä yli 1 300 kuoli Gudbrandsdalenissa. Taistelun on nyt jatkuttava Pohjois-Norjassa.

Pz. Kpfw II Ausf. C 1. komppaniasta Gudbrandsdalenissa. Liitetty Gruppe Pellengahriin. Kuva on todennäköisesti otettu noin 20. huhtikuuta 1940.

Eteneminen Østerdalenissa huhtikuussa 1940, 3. komppanian panssarivaunu, joka kuuluu Kampfgruppe Fischeriin. Huomaa kahden MG13K:n MG-piiput, jotka olivat vakiovarusteena Pz. Kpfw. Ia. Kuvan luotto: Øyvind Leonsen

Nord-Aurdalissa räjäytetty Panzer I. Kuva: FMU

SAKSALAISET PANSSARIVAUNUT NORJASSA

Panssarivaunu I (Pz. Kpfw. I)
Pituus:4 420 mm
Leveys:2 060 mm
Korkeus:1 720 mm Miehistö: 3 miestä
Maksiminopeus: 40 km/h
Moottori: Maybach-bensiinimoottori
Moottorin teho: 75 kW 100 hv
Maavara: 300 mm
Paino: 5 800 kg
Pystysuora este: 360 mm
Kantama: 170 km
Aseet: 2 × 7,92 mm:n konekivääri
Panssarointi: 13 mm

Kun Hitlerin panssarijoukot nousivat maihin Norjassa, panssaridivisioona koostui suurelta osin kevyistä panssarivaunuista. Seuraavassa on yleiskatsaus Norjassa keväällä 1940 käytettyihin panssarivaunuihin.

Taistelupanssarivaunu II (Pz. Kpfw. II)
Pituus: 4 630 mm
Leveys: 2 480 mm
Korkeus: 2 210 mm
Moottori: Maybach-bensiinimoottori
Moottorin teho: 180 hv
Maavara: 340 mm
Paino: 13 000 kg
Nostokyky: 58 %
Toimintasäde: 290 km
Pääaseistus: 20 mm:n tykki ja 7,92 mm:n konekivääri
Panssarointi: 30 mm

SdKfz 265 panssaroitu komentoajoneuvo
Pituus: 4 450 mm
Leveys: 2 080 mm
Korkeus: 1 720 mm Miehistö: 3 miestä
Suurin nopeus: 40 km/h
Moottori Maybach-bensiinimoottori
Moottorin teho: 75 kW 100 hv
Maavara: 300 mm
Paino: 5 800 kg
Pystysuora este 360 mm
Toimintasäde: 170 km
Aseet: 1 × 7,92 mm:n konekivääri
Panssarointi: 13 mm

Uudet rakennusajoneuvot (PzNbFz VI)
Pituus: 6 600 mm Leveys: 2 190 mm
Korkeus: 2 980 mm Miehistö: 6 miestä
Suurin nopeus: 30 km/h
Moottori: BMW-bensiinimoottori
Moottorin teho: 186 kW 250 hv
Paino: 23 410 kg
Pystysuora este: 360 mm
Kantama: 120 km
Aseet: 1 x 75 mm:n tykki,
1 x 37 mm:n tykki ja 3 x 7,92 mm:n konekivääri
Panssarointi: 13-20 mm

LUFTENS KAVALLERI
Under Vietnamkriget satte amerikanerna in tusentals helikoptrar. Den vanligaste typen var en sådan här UH-1.  De här soldaterna är ute på en så kallad ”search and  destroy mission”, kallad Operation Wahlawa.
Foto: James K. F. Dung